Джесика Хол
Стоманена ласка

Превод от английски: Веселин Лаптев, 2014

chitanka.info

На моята приятелка Сара-Джейн Елиът, която флиртува с опасностите, сънува делфини и превръща измислиците си в интересни истории.

Гарванът не може да има други превъплъщения.

Нова среща

Бог й беше свидетел, че е изкушена. Искаше да научи причината за бръчките по лицето му и тъгата в очите му. Далеч в миналото несъмнено би направила опит да ги махне оттам. Но сметките й с Калън вече бяха уредени. Отблъсна ръката му и рече:

— А сега си върви!

— Имам нужда от помощта ти.

— Търсиш помощта на дезертирал армейски офицер? — Тя цъкна с език и добави: — Това би представлявало нарушение на поне дузина правила. Аз съм шокирана, генерале. Къде отиде поведението ти на педантично стриктен командир?

— Никой не знае, че си била ОКР[1]. Но ти познаваш начина на работа на китайците, а аз имам нужда от човек, който може да проникне сред тях, без да събужда подозрение. И този човек си ти.

— Защо всъщност си бил целия път до Париж? — присви очи тя. — Да ме убедиш да се върна на работа при теб? — От устата й излетя къс, подигравателен смях.

Устните му се превърнаха в две тънки линии, малко мускулче заподскача встрани на брадичката му.

— Някога работеше за родината си! — изръмжа той.

Това не биваше да го казва.

— Моята родина ме остави да умра в Китай! — хладно отсече тя.

[1] Отдел за криминални разследвания към армията на САЩ — Б.пр. ↑

1.

— Всички я наричат „жената-дракон“ — промърмори асистентката на сенатора, обръщайки се към приятелката си — млада секретарка в Министерството на транспорта. — Не е много оригинално, но й приляга.

— Горкият господин Танага — прошепна секретарката, спряла поглед върху японския посланик, който прилежно представяше съпругата си на някакъв австралийски дипломат. — Изглежда доста привлекателен мъж… Но защо всъщност я наричат „жената-дракон“?

— Как другояче да наричат една студенокръвна и дебелокожа змия, която бълва огън?

Двете млади жени се изкискаха. Нямаха никаква представа за миниатюрния микрофон, скрит във вазата с цветя на сенаторската маса, нито пък забелязваха мъжът в противоположния край на салона, който го използваше, за да подслушва техния разговор.

— О, скъпа, Танага наистина е много сладък — подхвърли по-зрялата жена, после понижи глас и добави: — Знаеш ли, че ако му предложиш малко НОГ[1], имаш всички шансове да прекараш един уикенд в къщата му на Мартас Винярд…

Подобно на всички вашингтонски соарета, Пролетният бал в японското посолство беше ексклузивен и много добре посетен, но едновременно с това адски отегчителен. Вашингтонските политици наблюдаваха от разстояние своите млади и красиви любовници, отделяйки далеч по-малко и по-хладно внимание на своите по-възрастни и не толкова красиви съпруги. От своя страна чуждестранните гости, използвайки услугите на преводачи, които внимаваха да не направят някоя грешка, се държаха доста по-свободно. Техните синове и дъщери в тийнейджърска възраст, облечени безупречно в чест на събитието, се бяха събрали в далечния ъгъл на залата и шепнешком планираха близкото бъдеще, свързано с далеч по-разюздани купони.

А накрая беше групата на неомъжените жени от кариерата като двете приятелки, настанени на масата на японския посланик. Тяхната роля беше просто да внимават, за да не изпуснат някой добър шанс. Причината за присъствието им тук съвсем не беше социална — те просто искаха да се покажат на женените мъже, които в други ситуации се явяваха техни кавалери, а освен това се оглеждаха за някоя по-сериозна плячка, която не би ги оставила да пишат писма и да отговарят на телефони до края на живота си.

Хей, би трябвало да получа повишение — обади се призракът на Сара в главата на генерал Калън Грейди. — Все пак аз съм тази, която спи с шефа, нали?

Беше изрекла тези думи преди осем години, сгушена в прегръдките му и чертаеща с пръст малки кръгчета по голите му гърди. Много обичаше да го дразни.

А аз не й предложих нищо в замяна, помисли си той. Много секс, но никакви обещания и мечти. Това му беше струвало почти всичко. Включително и нея.

Гласът на секретарката се повиши с една октава.

— Какво ще кажеш за червенокосия, който стои до шефа ти? Онзи със сивия костюм? Изглежда доста апетитно!

Макар и в противоположния край на залата, Калън Грейди не счете за нужно да се обръща, за да усети преценяващите им погледи. Беше сложил бръмбара с идеята да събере доказателства срещу сенатора, за когото се говореше, че си ляга с двама от най-големите производители на автомобили в Япония. Но до този момент не получаваше нищо друго, освен обичайните любезности по време на вечерята, последвани от тайни женски кроежи.

— Гей ли е? — пожела да узнае секретарката.

Призракът в главата му избухна във весел смях. Ако не престанеш да криеш връзката ни, някой може да те вземе за обратен!

В този момент се обади Конър Пери, човекът на Грейди, който дежуреше в наблюдателния ван пред японското посолство.

— Искаш ли да изключа микрофона, шефе? — попита той. — По всичко личи, че тази вечер няма да стигнем до нищо, хм, продуктивно…

Калън докосна значката с националното знаме на ревера си, която прикриваше миниатюрен предавател.

— Не, Кон, благодаря.

Беше му дошло да гуша да слуша призраци и харпии и по тази причина предпочете да направи един пълен оглед на залата.

Къде е той?

Посланик Фуджико Танага му обеща да го запознае с Дай Ганжи, официален наследник на клана Ганжи. За съжаление, не го беше направил досега. По тази причина Калън започна да си пробива път сред тълпата дипломати и официални лица, издавайки любезни звуци и питайки се докога, по дяволите, трябва да крепи чашата със скъпо, но безкрайно скапано вино.

— Не е гей, но в замяна на това е жива мишена — поясняваше асистентката на сенатора. — Говори се, че е убил последната си приятелка.

Това ти е проблемът, скъпи, прошепна призракът. Видял си сметката на толкова много от лошите, че жената, която приеме да се омъжи за теб, задължително трябва да носи бронирана жилетка под сватбената си рокля.

Но той знаеше, че Сара би се омъжила за него. Сладката, открита и доверчива Сара, която го обичаше толкова силно, че без колебание би дала живота си за него.

Сара, която продължаваше да се промъква в главата му, за да го измъчва.

— Генерал Грейди — повика го възрастна жена с остри черти на лицето. Министър на търговията в действащата администрация. — Какво е мнението ви за новите закони в Китай, които регулират достъпа до интернет и цензурират съдържанието в мрежата?

— Бих казал, че „Америка Онлайн“ трудно ще се гледа в Пекин, госпожо министър — отвърна Грейди и побърза да тикне наполовина пълната си чаша в ръцете на преминаващия келнер. — Моля да ме извините, но искам да разменя няколко думи с нашия домакин…

— Предайте на Танага, че очаквам по-голям обмен на нови технологии — навъсено го погледна възрастната дама. — В противен случай „Тошиба“ може да очаква петдесет процента свиване на производството си през следващата година! — Групата около нея посрещна това изявление с любезен смях, въпреки че представителката на правителството съвсем не се шегуваше.

— Разбира се, мадам — наклони глава Калън и побърза да се измъкне. На практика Танага не умираше за компанията му, а по-скоро го избягваше. Най-вероятно защото Дай беше решил да си плюе на петите.

Май е време да напомня на посланика кой измъкна дъщеря му от скандала с наркоманите в онова кибер кафе миналото лято, помисли си той. И кой озапти медиите, чиито репортажи несъмнено щяха да сложат точка на дипломатическата му кариера.

Но когато най-сетне успя да се добере до японския политик, нисичкият мъж го посрещна почти с облекчение.

— Генерале!

— Господин посланик! — отвърна Калън, оглеждайки оживено разговарящите хора наоколо, разделени на малки групички. — Нима Дай е отменил ангажимента си?

— Нищо подобно. Преди малко Ганжи е пристигнал с антуража си, но за съжаление не мога да го открия. Охраната на входа твърди, че никой от тях не е напускал сградата. — Танага направи опит да прикрие нервността си с любезна усмивка. — Отдавна съм наясно, че нашите приеми са изключително посетени, но за пръв път ми се случва да изгубя от поглед двама от своите гости.

Но гостите на вашингтонските соарета не изчезват току-така. Не и там, където отиват, за да бъдат видени.

— С кого е Дай? — попита Калън.

— Бяла жена, облечена във фантастична зелена рокля — отговори очевидно скандализираният Танага. — Според съпругата ми, към нея се обръщат само с едно име: Порша.

Любезната усмивка остана върху лицето на Калън, но не се наложи да отваря файловете в съзнанието си. Прекрасно знаеше коя е Порша Сантяго — знойна южноамериканска красавица, чийто невероятен генетичен късмет я беше изстрелял от дълбоката бразилска мизерия до кориците на най-известните списания в света. Огнената брюнетка беше в първата десетка на най-красивите модели на планетата, но все още не можеше да се сравнява с жената, която вече пет години поред окупираше първото място.

Рейвън.

— Извинете ме за минутка, господин посланик — рече Калън, направи няколко крачки встрани и отново докосна значката си.

— Изпуснали сме Дай и неговата приятелка, Конър — прошепна в микрофончето той. — Внимавай за американец от китайски произход, облечен със смокинг, и висока, умопомрачително красива брюнетка със зелена дизайнерска рокля.

— Веднага ще проверим, шефе — отговори Конър. — Можем ли да задържим умопомрачителната красавица, ако я открием?

— Не и тази вечер.

Умело смесен с келнерите и останалия обслужващ персонал, екипът му веднага се залови за работа. Калън бавно се завъртя на триста и шейсет градуса, опипвайки с поглед дамските тоалети и цвят на кожата.

— Какви други помещения са отворени за гости? — обърна се той към Танага.

— Офисите ми са заключени, също както и жилищната част — отвърна посланикът докато бършеше с копринена кърпичка изпотените си длани. — Всичко останало е на разположение на гостите.

Калън се замисли за момент. Ганжи имаше славата на женкар.

— Къде могат да се уединят двама млади? — попита той.

— Може би в каменната градина или край огледалното езеро. — Посланикът се обърна към един от хората си и му даде някаква заповед на забързан японски. Човекът кимна и се оттегли. — Ако са там, той ще се върне да ни информира — добави Танага.

Някъде отгоре долетя сърдит женски глас и Калън вдигна глава. На втория етаж натоварена с палта и кожи прислужница правеше безуспешни опити да отвори вратата пред себе си.

— Трябва ли да е заключена онази врата горе? — подхвърли той. Изчака поклащането на глава от страна на Танага и усети как се пробуждат инстинктите му. — Извинете ме, господин посланик…

Когато стигна до горния етаж, съпругата на посланика вече беше там и правеше безуспешни опити да отвори вратата. Мадам Танага, известна с прозвището „жената-дракон“, изглеждаше безнадеждно потънала в тежката черна тъкан на полите си, но това не й пречеше яростно да върти топката на бравата и едновременно с това да се кара на прислужницата.

— Простете, генерале, но бихте ли се оттеглили? — забеляза го тя. — Това несръчно момиче е успяло някак си да блокира вратата. — След тези думи мадам Танага понечи да му връчи чашата с шампанско, която държеше в ръка, но след кратък размисъл се отказа и го дари с любезна усмивка. — Може би една мъжка ръка ще разреши този проблем — добави тя.

Калън пробва бравата, която се оказа заключена отвътре.

— Опитахте ли се да почукате? — подхвърли той.

— Да, но там едва ли има някого — отвърна съпругата на посланика и озадачено добави: — Това все пак е само дрешник…

— Може би са решили да го използват за кратко време.

В ръката на Калън се появи тънка и гъвкава метална пластина, която с лекота проникна отвъд езичето на бравата. Едно добре премерено побутване свърши останалото.

— Това трябва да е работа на някоя от жените, обслужващи горния етаж. Оставете на мен, генерале… Коре ва нан десука… — Мадам Танага се плъзна покрай него, после изведнъж се закова на място. Кристалната чаша се изплъзна от пръстите й и се разби на пода. Капчици шампанско се разпръснаха по белите мраморни плочи. От устата й излетя дрезгав писък.

Прислужницата захвърли купчината палта направо в локвичката шампанско, покри лицето си с длани и се присъедини към писъците на господарката си.

Калън светкавично измъкна пистолета си и изблъска двете жени. Но един поглед към вътрешността на стаята беше достатъчен да прибере оръжието си в кобура и да затвори вратата.

— Заведи ги долу! — заповяда той на някакъв вцепенен от ужас прислужник и побутна жените към него. И двете бяха на прага на истерията. — После изпрати някой от охраната да пази на стълбището и да не пуска никой от гостите горе!

Изчака заповедта му да бъде изпълнена и отвори вратата.

В стаята се намираха Дай Ганжи и красивата му компаньонка, плътно прегърнати. Устите им бяха запечатани с черно тиксо, дълга верига ги държеше притиснати един в друг. Някой ги беше окачил на един от металните лостове за дрехи, стърчащи от стената, но не веригата ги беше убила. Това беше свършил дълъг и остър меч, пронизал гърдите им едновременно.

— Медиите цитират една ваша фраза, според която това, което носи удоволствие, помага за изграждането на стил — обяви репортерката от Париж, вдигна глава от записките си и на лицето й се появи цинична усмивка. — Не означава ли това, че всеки може да прилича на вас?

— Всеки може да изгради свой собствен стил — отвърна Рейвън, докато личният й фризьор пръскаше косата й с някакъв спрей. — Но за да прилича на мен, трябва да се обърне към специалистите по клониране на хора.

— Никой не може да изглежда красив колкото моята Рейвън! — обяви от прага Оноре Етиен. — Лиз, петнадесетте минути на твоето интервю изтекоха. Предлагам да отидеш да си запазиш маса, преди парижките пияници да нападнат шампанското ми.

Репортерката излезе, а Рейвън се изправи и разкърши стройното си тяло. Беше толкова висока, че пръстите й докоснаха тавана на гримьорната.

— Пак ли не си спала цяла нощ, за да гледаш филмите с онзи Хъмпти Богарт? — попита модната дизайнерка, която затвори вратата след себе си.

— Казва се Хъмфри Богарт — поправи я Рейвън и започна да съблича всекидневните си дрехи. — Не съм гледала никакви филми. Да не би да имам торбички под очите?

— Ако имаше, щях да те напляскам — отвърна французойката и се зае да вади съдържанието на продълговатата картонена кутия, която държеше в ръце. После започна да обикаля около нея и да нарежда: — Махни този сутиен. Няма как да го носиш в комплект с моята рокля. Трябва да смениш и жартиерите си, защото тези ще се виждат под полата.

Рейвън огледа роклята от синя коприна с дантели, която жената държеше в ръце.

— Според мен през тази пола ще се вижда всичко — отбеляза тя.

— Илюзия за голота, cherie[2] — поясни Оноре, отметна лъскавата материя и й показа подплатата с телесен цвят отдолу. — Привлича окото, но не задоволява любопитството…

— Това е добре, защото ти най-добре знаеш колко много любопитство привлича белегът на задника ми. — Рейвън смени жартиерите с модел без ластични закопчалки и започна да облича роклята. — За Бога, Рей! Този плат е толкова фин, че го усещам като хартиена салфетка!

— Бирманска коприна — поясни Оноре, проследявайки пръстите на асистентката, които ловко оправиха ръкавите. — А ти изглеждаш наистина enchante, ma petite[3].

— Но се чувствам като вчерашен пастет — промърмори Рейвън и се завъртя на една страна, за да огледа призрачната и почти безтегловна коприна, чиито ефирни вълни покриваха задната част на тялото й. — Лиз трябваше да е тук, за да оцени елегантността на тази дреха.

— Merci beaucoup, cherie[4].

Тя поправи тъканта, която едва покриваше задните й части.

— Ако реша леко да се наведа напред, тази рокля несъмнено ще докаже на публиката, че трапчинките със сигурност не са на лицето ми.

— Точно по тази причина ти си гвоздеят на шоуто, а не Шариз — кимна Оноре, докато тя приглаждаше гънките на ръкава си. — Но ти никога не се навеждаш достатъчно. Хайде, побързай. Твърде много очи чакат да бъдат заслепени.

Рейвън последва дизайнерката към тесния коридор зад сцената, задръстен от шивачки и асистентки, които неспирно се въртяха около шестнадесетте манекенки, избрани да демонстрират пролетната колекция на модна къща „Етиен“. Чуваха се откъслечни разговори на пет езика, примесени със съскането на четки и пръсти, плъзгащи се по гладки скули. Разменяха се погледи, устни шепнеха мръсотии, пръсти се преплитаха за късмет. Последните мигове, преди да се включат камерите и да засвири оркестърът, бяха тотално отдадени на съвършенството. Стресът беше огромен.

Това обаче не се отнасяше до Рейвън, която беше участвала в толкова много дефилета, че би могла да го стори дори насън. Напоследък не можеше да се отърве от усещането, че върши всичко на автопилот.

Уморена съм. На всеки може да се случи. Това е, друго няма. Притисна длан към къркорещия си стомах. Освен това съм гладна. Но аз винаги съм гладна…

Поиска назаем телефона на една от асистентките и набра някакъв номер. Очите й се спряха на Оноре, която търпеливо чакаше.

— Искаш ли да хапнем по един чийзбургер след края на тази лудница?

— Какво е това чийзбургер? — вдигна вежди Оноре. — Наела съм трима готвачи от „Льо Дюк“ за купона, който организирам тази вечер на вилата. — Издаде неприличен звук и добави: — Освен това знаеш, че Ален ще приготви петел по марсилски специално за теб.

— А ще получа ли и купичка пържени картофи? — попита тя, после насреща някой вдигна и я принуди да притисне телефона към ухото си: — Фаел? Обажда се Рейвън. Къде са ми дънните платки? — Замълча за момент, колкото да изслуша отговора на доставчика си, но бързо го прекъсна: — Не! В никакъв случай не искам шибаните АК31. Те не поддържат повече от един харддиск, а вграденото аудио е кофти. Ако се наложи, ще взема АН35ГТР. Изпрати ми и нова конзола, ако обичаш. Нали все още искаш да придам ретро вид на основния ти мейнфрейм? — Усмихна се на готовността, с която Фаел обеща да изпълни поръчката й. — Окей, благодаря.

— Стига с тези компютърни лафове! — изръмжа Оноре, издърпа телефона от нея и го тикна под носа й. — Ако довечера те видя да докосваш дори едно кръгче лук, ще те убия със собствените си ръце!

— Кръгче лук, значи — с мъка скри усмивката си Рейвън, след това се наведе към огледалото и ловко прекара тънка линия сребърен туш под долната си устна. — Ти си абсолютен сноб по отношение на храната, Рей.

— Такава съм, особено след последния път, когато ми предложи да ям… Какво беше? Соев чипс?

— Чипс „Ахой“ — поправи я Рейвън. — Американски. Доставка по куриер от Ню Орлиънс в специална опаковка. Подарък от Вал, приятелят й и новата съпруга на Жиан-Шан. Бог да благослови мъничкото й майчино сърчице.

— Американски боклук! — поклати глава Оноре и потръпна от отвращение. — Да, това нещо наистина може да ме направи сноб по отношение на храната, докато съм жива!

— Мадам Етиен, пресата! — развълнувано извика една от асистентките и се втурна към нея. — Всички са страшно доволни! Скандират името ви и искат да знаят как ще бъде наречена новата линия!

— Лакроа има своите сирени, Кадан държи на балерините си, а Ларош се радва на своите ангели. — Оноре махна към готовите за подиума модели с изящна, отрупана с бижута ръка. — Аз пък имам своите мистрали. — Стрелна с поглед Рейвън и закачливо подхвърли: — Вятърът на промяната. Нали така, cherie?

— Твърдо ги издухваме! — намигна й Рейвън и се насочи към мястото си сред останалите модели, готови да излязат на сцената под ритмите на хип-хоп музиката. — Разбира се, ако не припадна от глад преди това!

Един от сценичните работници вдигна завесата и процесията се раздвижи. Всяко от момичетата беше облечено в цвят и стил според индивидуалните си форми, тен на кожата и съответната прическа, изгарящо от желание да демонстрира най-доброто от себе си. Наблюдавайки ги отстрани, Рейвън още веднъж си напомни колко талантлива дизайнерка бе нейната приятелка. Всяка дреха беше изработена така, че не само да приляга безупречно върху тялото, което я носеше, а и да се докосва до сърцето и душата на отделната манекенка. Оноре е истински гений, помисли си тя докато поглеждаше назад.

По-възрастната жена й изпрати въздушна целувка, а устните й оформиха едно беззвучно красива си.

Част от удоволствието на Рейвън се стопи в мига, в който се обърна към огромната сцена. Наистина беше красива със своите драматични и безупречно правилни черти, съвършена кожа и гъста, копринено мека кестенява коса. Отговорният за това постижение швейцарски хирург беше изпълнил инструкциите й до последната запетая.

Да ме направи незабравима.

Преди годината, която прекара в Швейцария, тя беше едно здраво, но съвсем обикновено момиче. Тогава се казваше Сара-Джейн Равенович, която наричаха просто „добра“, или „съседското момиче“, но никога „красива“. Е, от време на време й прикачваха и епитетът „привлекателна“. Дори Калън не…

Тръсна глава. Не искаше да се връща в миналото. Не искаше да мисли за него. Фактът, че все още сънуваше бившия си шеф и любовник, беше напълно достатъчен. Той й разби сърцето и съсипа живота й. Изпрати я в Китай и я заряза там, независимо от това, което говореше за участието си в засадата. Остави я да умре. И в много отношения генерал Калън Грейди действително уби Сара-Джейн Равенович.

Но аз възкръснах от пепелта, стисна устни Рейвън. Може би трябваше да предпочета псевдонима Феникс.

Пролетната колекция на Оноре изненада всички. Появата на всеки модел се посрещаше с възклицания и бурни овации. Чувствената походка и поведение на тялото подчертаваха по неповторим начин свободната форма на поличките от ефирна материя и свободно падащите ръкави. Ръцете в изящни ръкавици сваляха несъразмерно големите сламени шапки и ги хвърляха сред изненаданите зрители, сложна каскада от къдрици се спускаше около усмихнатите лица на момичетата. Модна къща „Етиен“ не само беше успяла да улови нарастващата популярност на модното течение, наречено „завръщане към романтичното“, но и го беше издигнала до нови, наситени със сексуалност висоти. Овациите на публиката бяха доказателство, че Париж отново беше влюбен.

— Мис Рейвън? — прошепна един от сценичните уредници, откъсвайки я от обърканите мисли. — Време е.

Залата притихна. Шестнадесетте манекенки се подредиха от двете страни на пътеката, изпънати красивите си млади тела. Ритмичната музика стихна, заменена от мелодична балада. Рейвън пое дълбоко въздух и започна да изкачва стъпалата.

Да, точно така. Гледайте това тяло, отбележете това лице. Снимайте колкото желаете. Той трябва да види какво е направил от мен. Или по-скоро това, което аз направих от себе си, след като ме изостави.

— Прекрасна сте! — прошепна уредникът. — Просто прекрасна!

И тя наистина се чувстваше такава.

Вече тридесет и шест часа Калън се занимаваше с организацията на хора, ресурси и документация, необходими за стартирането на операцията „Дай“. Три от последните четири прекара на борда на „Конкорд“, успял да оправдае разходите и личното си участие в операцията пред всички, от които зависеха нещата. От главния счетоводител до личния си началник.

Вече всичко беше готово, с изключение на примамката.

Той продължаваше да спори със себе си, въпреки дълбокото убеждение, че няма друга жена, която да е по-подходяща за тази роля. Ти прие да стоиш далеч от нея. В замяна на това тя се съгласи да остане в Европа. След онази нощ в Ню Орлиънс…

Разбира се, той беше в състояние да оправдае нарушеното си обещание. Случилото се между тях през онази есен вече нямаше значение. Насилието нарастваше с всеки изминал ден, изригвайки в доскоро мирни и спокойни райони. И това се дължеше на войната, която китайските кланове водеха помежду си — главно по улиците. Той нямаше друг избор, освен да привлече единствената жена, която искаше да държи встрани от своите операции. Прибавяйки чувството за обида към вече наранената й душа. Защото единственият начин да осъществи контакт с нея беше да я издебне на проклетото модно ревю.

До момента бяха дефилирали шестнадесет ослепително красиви млади жени, облечени в одежди, наподобяващи фантастични нощници. Всички до една приличаха на изплували от морските дълбини прекрасни сирени, готови да пленят сърцето и душата на всеки мъж, който ги зърне. Но нито една от тях не беше жената, от която се нуждаеше Калън.

Започна да се пита дали тя изобщо ще се появи, но миг по-късно залата притихна и на сцената изплува фигурата на жена, неясна и флуидна от умело използваните димни ефекти.

— Le Corbeau — прошепна с благоговение репортерът до него и се зае да фокусира камерата си. — Le Bon Corbeau!

Рейвън. Гарванът.

Калън успя да зърне за миг лицето над елегантно забулената фигура, която стъпи на подиума. Призракът беше все така висок и строен, но тъмнокестенявата й коса беше прибрана на конска опашка. Лицето й не беше нищо особено. Блестящи тъмни очи, сочни устни, но нищо повече.

Една от причините да се представя много добре в ролята на агент.

Капитан Равенович се явява по служба, сър. Това бяха думите на призрака при първата им среща. Стоеше пред него мирно, с делово изражение на лицето. Зад което обаче прозираше безпокойство.

Тънките пръсти отметнаха воала и призракът изчезна.

Винаги има причини една жена да се превърне в легенда. Мнозина твърдяха, че камерите никога не са запечатвали по-безупречно в пропорциите си лице. Абсолютно съвършено — от грациозните крилца на тъмните вежди до фантастичния баланс на сочните устни.

Някога устата й беше леко изкривена, спомни си той. А устните се напукваха и при най-малката промяна в температурата.

Други критици, омаяни от бързата и неоспорима популярност на Рейвън, отдаваха това на леко дръпнатите й тъмнокафяви очи. „Дълбоки и тайнствени като покритите с изпарения ирландски тресавища“, беше написал един от тях, опитвайки да намери точно определение за най-неуловимото качество на звездата.

Как да изглеждам твърда и непристъпна с тези очички на бездомно кученце?, попита веднъж тя, изправена пред огледалото. А когато Калън отвърна, че прилича на бездомно кученце точно колкото той прилича на тъпо магаре, тя избухна в смях и отсече: Добре, умнико, дай ми друго определение за очи, които се свеждат към краищата си по този начин!

Десетки производители на козметика се биеха да сключат договор за използване на алабастровата й кожа като реклама на своята продукция. Упорито се говореше, че Рейвън използва собствен крем за лице, произведен в някакво забутано алпийско селце. Бяха й предлагали цели състояния за формулата му, но тя категорично отричаше, че такъв крем изобщо съществува.

Призракът отново изплува пред очите на Калън. Призрак с лунички по несъразмерно дългия нос и малка кадифена бенка под дясното око.

Полковник, ако ти трябва Мата Хари, по-добре ме прехвърли в редовната армия — подхвърли му веднъж тя. Но ако искаш човек, който умее да поставя проследяващи устройства, да следи мишените или да взривява мостове, без да го хванат, тогава аз съм твоето момиче.

По принцип тялото на Рейвън не би следвало да копира съвършенството на лицето й, но и то изглеждаше така, сякаш бе изваяно от боговете. От онези капризни богове, които се обявяват срещу анорексичните стандарти и създават високите жени със здрави мускули, твърди гърди и невероятно дълги, съвършено оформени бедра.

Калън знаеше, че Плейбой й беше предложил един милион долара за сесия голи снимки в юбилейния си брой, но тя категорично беше отказала. Самият той често се питаше защо тя тегли черта пред откровената голота след като вече беше показала прелестите си пред целия свят, беше имала поне дузина прочути любовници и по принцип правеше само това, което пожелае.

Припомняйки си многобройните й публични афери, той усети едно доста неприятно чувство, което се надигаше в душата му. За да ми натрие носа, разбира се, въздъхна той. Както всичко останало, което върши.

Рейвън закрачи по подиума, оставяйки ефирната материя да се вее след нея. Не обръщаше никакво внимание нито на ослепителните светкавици, нито на подвикванията, придружаващи всяка нейна стъпка. Движеше се с невероятна лекота, сякаш плуваше във въздуха. Когато стигна до далечния край на подиума, цялата зала беше вече на крака и скандираше името й. За миг остана неподвижна и очите й обходиха залата. Сякаш търсеше някакви пропуски в поведението на публиката. После, очевидно задоволена, позволи на легендарната си усмивка да се появи.

Лицето, косата и устата й бяха претърпели промени, но не и усмивката — топла, щедра, заразителна. Точно както преди осем години, когато Калън я изпрати на последната й мисия.

Обичам те, Калън. Искам дом, венчална халка и теб. Искам да ме посрещнеш завит с кувертюрата на баба ми, но отдолу да си чисто гол…

Ще обсъдим този въпрос когато се върнеш, отвърна той и я целуна за сбогом.

Споменът за този миг не само заби нож между ребрата му, но и безмилостно го завъртя в раната. Частица от някогашната Сара-Джейн все още прозираше зад това разкошно непознато лице. Тя най-ясно си личеше в усмивките, предназначени за камерите.

Погледът на Рейвън се плъзна по него и го отмина, после се върна обратно и се закова върху лицето му.

Не би трябвало да го разпознае. Беше си пуснал дълга коса и брада, които след това беше изрусил. Истинският цвят на очите му беше скрит зад контактни лещи. Но въпреки това устните й се разтвориха, изричайки безгласно името му.

Калън.

Той кимна с глава.

Погледът й стана стъклен, изражението й замръзна. Устните й оформиха една-единствена думичка.

Не.

Калън си даде сметка, че разполага с не повече от две секунди, преди Рейвън да тръгне обратно към кулисите и да изчезне. Това би означавало мисията да приключи още преди да е започнала, но той не можеше да позволи това. Проби си път до ръба на подиума, молейки се очите й да останат заковани в него. Само това искам от теб. Не бягай, продължавай да ме гледаш!

Сякаш отгатнала намеренията му, тя се завъртя на токчета.

Той опря длан на дебелите дъски и скочи на подиума, изпреварвайки реакцията на близкия охранител. Улови ръцете й изотзад, прошепна едно „здрасти, Рейвън“ и плъзна ръка нагоре към шията й и светкавично натисна буталото на малката спринцовка, която криеше в дланта си. Миниатюрната стреличка се заби в сънната й артерия. Получило достъп до кръвообращението й, упойващото вещество бързо се зае за работа.

Тя рязко се обърна.

— Ти…

Ръцете й се опряха в гърдите му, после краката й се подкосиха.

Преструвайки се, че всичко това е част от предварително планирания финал, Калън я вдигна на ръце и я понесе към кулисите, следван от смеха и аплодисментите на развеселената публика.

[1] Буквално: нежна обич и грижи, на интернет жаргон TLC — Б.пр. ↑

[2] Скъпа (фр.) — Б.пр. ↑

[3] Разкошно, малка моя. (фр.) — Б.пр. ↑

[4] Благодаря ти, скъпа (фр.) — Б.пр. ↑

2.

— Наблюдавайте дизайнерката! — обяви студен глас. — Тя е достатъчно умна, за да отгатне къде съм я откарал!

Дрогата, с която я беше упоил, вероятно беше нещо ново, осъзна тя, докато силните ръце я полагаха върху някакво ложе. Беше я приспала за кратко време. В момента беше напълно будна, но не можеше да се помръдне. Отвори очи и видя тавана на собствената си дневна. После и мъжът, надвесен над нея. Външността му беше претърпяла тотална промяна, но тя би го познала навсякъде.

— Генерале.

За нейна изненада гласът й прозвуча абсолютно нормално.

— Приличаш на Спайк от „Бъфи“.

— Не очаквах да ме разпознаеш — вдигна изрусените си вежди той.

— Облякъл си коженото яке, което ти подарих за рождения ни ден през 94-та — отвърна тя, напомняйки му за най-първото нещо, което бяха открили — че и двамата са родени на 30 декември. Очите й опипаха стаята, търсейки присъствието и на други агенти. — Какво става? Нима всички 5-звездни хотели са заети за уикенда?

Някога зелените му очи, станали сини, лекичко се присвиха.

— Трябва да поговорим.

Цветните лещи и радикалното изрусяване означаваха, че Калън работи под прикритие. И това съвсем не беше всичко, което беше променил. Изглеждаше така, сякаш за една нощ е остарял с десет години. Сиви сенки бяха прибавени към нормалните бръчки под очите и около носа му, превръщайки някога хубавото и решително лице в груба каменна маска.

Беше го виждала такъв само веднъж — след падането на един спасителен самолет в Косово, при което загинаха петима агенти и седем цивилни граждани, включително две малки деца. През следващите няколко седмици той спеше само по един час на денонощие. Тя знаеше това, защото беше в леглото с него и нежно го прегръщаше. Но когато се събуждаше, пред очите й се разкриваше една и съща картина — той лежеше по гръб, вперил очи в тавана. Нощ след нощ.

Първоначалният шок отстъпи място на гнева. Не, никога повече! След Ню Орлиънс се заклех, че това никога няма да се повтори!

— Оноре — промърмори тя и направи опит да седне в леглото. — Вероятно вече е призовала на помощ всички, включително бойната авиация на Франция. — Но в главата й се въртяха съвсем други мисли. Трябваше на всяка цена да се добере до пистолета, скрит под масата край дивана.

Принуди се да напусне този апартамент непосредствено след като Калън и хората му разбиха вратата с надеждата да я открият. Намери един шведски архитект, който обзаведе новото й жилище. Острият му минималистичен стил пасваше много добре на мрачното й настроение напоследък.

— По-малко вещи, по-рядко чистене на прах. — Възползва се, че Калън е с гръб към нея и протегна ръка под масата.

— Това ли търсиш? — попита, без да се обръща той и вдигна пистолета, който държеше в ръка.

По дяволите!

— Нямаш ли си свой, с който да си играеш? — остро попита тя.

— Ще трябва да ми отделиш петнадесет минути — рече той, седна до леглото и сложи длан върху корема й, вероятно за да я задържи неподвижна. — Важно е…

— Никой не прелита океана само за един 15-минутен разговор — цъкна с език тя, без да обръща внимание на чудесното ухание, което излъчваше тялото му. — Нима армията не може да ти плати един телефонен разговор? Пак ли са изхарчили целия си бюджет за джипове и тоалетни седалки?

— И двамата знаем, че ще изчезнеш в мига, в който чуеш гласа ми по телефона — поклати глава той. — А аз нямам цяла седмица, за да те преследвам из тесните улички на Париж. — Очите му се заковаха в лицето й. — Чуй това, което ще ти кажа, Рейвън. След това веднага си тръгвам.

Бог й беше свидетел, че е заинтригувана. Много искаше да разбере какво е състарило лицето му и каква е причината за мрачния блясък в очите му. Преди време тя положително би направила опит да го успокои, но сметките й с Калън отдавна бяха приключили. Всички сметки.

— По-добре си върви още сега — промълви тя и отблъсна ръката му.

— Преди два дни във Вашингтон беше убита една твоя приятелка — изправи се той. — Това има връзка със случая, върху който работим.

Приятелките й не бяха чак толкова много, за да не прояви интерес.

— Коя?

— Порша Сантяго.

Порша?! Не, това беше невъзможно! Порша беше успяла, докосвайки върховете на тяхната професия. Месеци наред представителите на „Шанел“ преследваха агента й с оферта за договор, рекламиращ най-новата им серия хитови парфюми.

Освен това тя беше изключително бойко момиче. Докато се беше борила да се измъкне от копторите на Рио, я бяха научили да борави с нож, при това не по-зле от всеки пристанищен нехранимайко. Двете бяха работили заедно по време на последната й визита в Париж и Рейвън беше научила някои нови номера от по-младата си колежка.

— Глупости!

Но още в мига, в който грубата дума излетя от устата й, той бръкна в джоба на сакото си и извади голям плик — от онези, в които се държат снимки.

— Как?! Защо, за бога?!

— Приятелят й Дай Ганжи — отвърна Калън, подаде й фотографията и й помогна да седне. — Почти сигурни сме, че е работа на китайската мафия.

Тя пое снимката с изтръпнали пръсти и се втренчи в ужасното изображение. По време на службата си в централата на армейското разузнаване беше виждала много отвратителни убийства, но нито едно от тях не беше толкова садистично и брутално от гледката на своята приятелка и някакъв китаец, нанизани заедно на дългото окървавено острие.

— Защо меч? — прошепна тя, усещайки как стомахът й започва да се бунтува.

— За да ми изпратят послание — отвърна Калън и уморено разтърка очи. — Ганжи поиска среща с мен в посолството, където трябваше да ми предаде мечовете от колекцията „Белия тигър“.

Появата му започваше да придобива смисъл. Ставаше въпрос не само за безценна колекция древни азиатски оръжия, но и за символа на могъществото на Шандиан — една от големите китайски престъпни организации. Лично Рейвън беше помогнала на сина — ренегат на лидера Тан Жиан-Шан да отмъкне колекцията и да я прехвърли в Съединените щати, където тя изчезна без следа.

Калън търсеше мечовете, а не нея.

— Жиан-Шан знае ли за това? — Изчака го да кимне с глава и му подаде снимката обратно. — Разкажи ми и останалото.

Калън я запозна с хода на разследването, което все още не беше стигнало до безценните оръжия, а след това спомена и жестоката война между клановете, продължаваща да ескалира на територията на три американски града.

— Задачата ни е тайно проникване във фамилията Дай — поясни в заключение той. — По-малкият син Жихан беше близък с Ганжи и може би има някаква връзка с „Белия тигър“.

— А ти искаш мечовете — кимна тя и прехвърли краката си над облегалката на дивана. В присъствието на Калън апартаментът изведнъж й се стори тесен. Беше забравила колко много пространство запълваше едрата му фигура. — Благодаря, че ме информира за Порша, но сега си върви.

Той не помръдна.

— Имам нужда от помощта ти.

— Търсиш помощта на дезертирал от армията офицер? — цъкна с език тя. — Шокирана съм, генерале. Това нарушава поне дузина правила. Къде остана стриктното изпълнение на устава, на което държеше толкова много?

— Ти беше приятелка на Порша и присъствието ти на погребението й няма да направи впечатление. Жихан също ще бъде там, от уважение към Ганжи. Никой не знае, че си служила във военното разузнаване. — Калън пропусна покрай ушите си звуците на недоволство, които излетяха от устата й. — Знаеш как действат китайците, а аз имам нужда от човек, който може да проникне в клана, без да предизвика подозрение. Ти си този човек.

— Значи това е причината да биеш целия път до Париж? Да ме убедиш отново да работя за теб?! — Тя се разсмя и направи безуспешен опит да заеме седнало положение. — А може би да ме държиш упоена, докато правя опити да проникна в клана на инвалидна количка? Да не си станал партньор с някой вентрилог?

Той стисна устни, а мускулчетата на брадичката му потрепнаха.

— Някога служеше на родината си.

Веднага разбра, че не биваше да го казва.

— Моята родина ме остави да умра в Китай!

— Но ти знаеше какво рискуваш когато изрази желание да работиш за разузнаването. — Усетил, че това не може да я впечатли, Калън побърза да добави: — Това момиче е било твоя приятелка. Можеш да ми помогнеш да заловя убиеца и да го изправя пред правосъдието.

— Не искам да наранявам егото ти, Кал — дари го с нежна усмивка тя. — Но за да сторя подобно нещо, аз нямам нужда нито от теб, нито от разузнаването, нито от родината си.

— Имаш нужда от мен, за да изчистиш името си — поклати глава той. — След изпълнението на задачата ще направя така, че армията да свали обвиненията срещу теб. И тогава отново ще можеш да се върнеш у дома.

У дома. Беше живяла достатъчно дълго в изгнание, за да се изкуши. У дома означаваше отново да живее в Америка, освободена от оковите на миналото, сред хора, с които говори на един и същи език и с които има обща история. Достатъчно беше да обърне гръб на гордостта и самоуважението, на личната си свобода и на голяма част от разума, а може би и на живота си.

На всичкото отгоре имаше усещането, че всичко това си струва.

— Все още те бива да размахваш моркова, генерале. Може би защото си работил с твърде много тъпи магарета? Така и нямам отговор на този въпрос.

— Разгледай и останалото — промърмори той и хвърли плика в скута й. Снимките се разпиляха. Гласът му прозвуча меко: — Тя беше само на двадесет, още дете…

Внезапен гняв изпълни гърдите й.

— Не се опитвай да си играеш с мен, Калън! Да не си посмял!

Грабна снимките и ги хвърли в лицето му. После видя нещо, което я накара да замръзне на място. Протегна ръка, разпиля купчината и измъкна една снимка на Порша, просната върху скъп килим. Кръвта не беше много, защото мечът беше пронизал сърцето й. Тънките кафяви пръсти на едната й ръка докосваха раната. Другата беше изпъната върху килима, редом със смачкано палто от визон.

Вниманието на Рейвън беше насочено към бялото цвете, затъкнато в ревера на палтото. Гледаше го толкова напрегнато, че очите й започнаха да сълзят. Бяло цвете с големи петала, розови в краищата. Експертите по редки цветя го наричаха „изчервяващ се лотос“.

— Майоре, там горе има снайперист! — беше изкрещял Дънхил, миг преди да започне стрелбата.

Това се беше случило преди седем години, по време на операция в Шалал Хюдауан — изоставен манастир, където планираха да спипат двама контрабандисти, занимаващи се с търговия на електронни системи за насочване, които според предварителната информация, криеха именно в това забравено от Бога място. Беше се озовала там начело на четирима добре въоръжени и изключително опитни агенти, но стана така, че оцеля единствено тя.

Полумъртва, с изчервяващ се лотос в окървавената си ръка.

— Окей! — промълви през стиснати зъби тя. — Какво искаш да направя?

Уискито е божи дар за ирландците и всички останали глупаци по света, помисли си Шон Дилейни, бивш полковник от армията на САЩ. Уискито помага на човек да забрави проблемите си, тласкайки го надолу по пътя към вечното проклятие без много хленчене и угризения на съвестта. В момент като този Шон беше готов лично да поднесе душата си на дявола срещу една добре напълнена чаша и някое тъмно и тихо местенце, където да я изпие на спокойствие.

Но тази вечер пиене не се предвиждаше. Вдигна ръка и отметна кичур посребрена коса от очите си. Тази вечер имаше работа.

От това, което виждаше през бинокъла, ставаше ясно, че Калън Грейди просто разговаря с Рейвън, вероятно поднасяйки й поредната порция патриотична плява. Самият той я беше слушал до втръсване и отдавна можеше да я цитира наизуст.

Това е въпрос на националната сигурност.

Бойците служат на родината си, независимо какво им струва това.

Ти си единствената, която може да изпълни тази задача.

— Това е начинът, момко — промърмори той. — Ласкай я колкото можеш. Кажи й, че тя е единствената, на която можеш да повериш толкова важна задача. — В същото време очакваше, че Рейвън безпощадно ще срита задника на генерала и беше готов да се наслади на гледката. После забеляза как изражението й се променя и отчаяно простена: — По дяволите, момиче! Не го слушай! Нима не усещаш, че те зарибява?

Но няколко минути по-късно Рейвън се надигна и тръгна към спалнята. Калън измъкна телефона си и набра някакъв номер.

— Мамка му, това вече е прекалено! — простена Шон.

Предупреден от свой човек — митничар, който имаше задачата да следи ситуацията на летището, той се залепи за Калън от момента, в който кракът му стъпи на френска земя. Генералът използваше един от псевдонимите, които му бяха предварително известни, и това пробуди надеждата, че Грейди идва заради него. Но генералът дори не си направи труда да провери обичайните места, където би могъл да го открие. Вместо това се насочи директно към залата, където се провеждаше пролетното ревю на модна къща „Етиен“.

Май вече не ставам и за екстрадиране, а?

Измъкна телефона от страничния джоб на сакото си и набра личния номер на Рейвън. Бинокълът му помогна да види как жената посяга към апарата в спалнята си.

— Рей? — колебливо подхвърли тя.

— Шон съм, скъпа. Какво правиш там, в компанията на самия генерал? — Видя я как сяда на ръба на леглото. — Не ти ли стига това, което тоя тип вече ти причини?

— Може ли да говориш на нормален английски? — сопнато отвърна тя.

— Все едно да изкрещиш „Бог да пази кралицата“ в претъпкан ирландски бар — отсече Шон. — Точно това ти е причинил!

— Адски си падам по твоите ирландски глупости, старче! — Рейвън извърна глава към прозореца и бързо го засече на покрива на отсрещната сграда. — Имаш ли конкретна причина да ме дебнеш?

— Дебна него, скъпа. Не теб. — Видя Калън да се насочва към вратата на спалнята и бързо прошепна: — Той идва! Слушай внимателно. — Продиктува й номера на мобилния си телефон, след което добави: — Бъди умно момиче, Рейвън. Кажи му да си го начука отзад!

Докато прекъсваше връзката и посягаше към бинокъла, в съзнанието му отново изплува чашата с уиски. Но вече нищо не можеше да стопли душата му, дори и да се напиеше до козирката. В допълнение не беше в състояние дори да погледне друга жена, без да си помисли за нея. Всички жени му напомняха за нея, независимо как изглеждат.

Танг Куей-фей.

Любовницата на Танг По, докато той не я продаде на племенника си Ийн. Беше сървайвър в истинския смисъл на тази дума. Точно на това нейно качество разчиташе Шон, когато реши да я вербува.

Достатъчно е да се свържеш със сина си Жиан-Шан и да го убедиш да работи с нас.

По онова време не знаеше, че Куей-фей го беше използвала с единствената цел да стигне до сина си, без никакви намерения да го убеждава да работи за ОКР.

Куей-фей го беше изиграла като наивен новак, при това цели два пъти.

В Париж той започна да я следи, убеждавайки себе си, че го прави за нейната безопасност. И неусетно се влюби в нея. Тя беше различна от всички жени, които познаваше. Кротка и разсъдлива, но притежаваща повече сила от десетина обгорели в сражение ветерани, взети заедно.

Шон успя да я спре навреме, когато се беше опитала да продаде Грейди на Танг По. И едновременно с това започна да проумява колко дълбоко отчаяние се крие зад красивите черти на лицето й. Може би защото беше готова да се бори докрай, за да открие и предпази сина си. В резултат той й даде още обещания, убеждавайки себе си, че ще може да ги изпълни.

Пътят към ада не е покрит с добри намерения. Той буквално е засипан от тях.

Двамата с Куей-фей отлетяха заедно за Ню Орлиънс, за да търсят сина й. Калън Грейди го държеше настрана и по тази причина Шон не знаеше нищо за плановете му да използва Жиан-Шан като примамка, която трябваше да изкара Танг По на светло. Твърдо решена да защити сина и внучката си, Куей-фей заряза Шон и без колебание се набута в центъра на безизходната ситуация. В резултат попадна под меча на Танг По, предназначен за сина й, и умря в ръцете на Жиан-Шан. Храбрата и благородна дама пожертва себе си, въпреки скромните си намерения само да зърне детето, което й бяха отнели. Танг По също загина и неговата смърт стана причина за войната, избухнала между по-големите кланове.

Той знаеше, че ще страда до края на дните си. Това беше наказанието за неизпълнените обещания, които даде на Куей-фей. Но, от друга страна, Калън би могъл да предотврати всичко това. Защото Шон беше спасил генерала, но в хода на този процес беше изгубил Куей-фей.

Следователно генералът трябва да си плати.

— Кой ти звъня по телефона?

— Една приятелка — отвърна Рейвън, наблюдавайки през илюминатора как конкордът набира височина над океана, оставяйки Париж далеч назад. В този час на денонощието градът наподобяваше оплетено кълбо от обсипани със скъпоценни камъни огърлици, небрежно захвърлено в кадифения мрак. Надигна се и огледа празните седалки наоколо. — Защо сме сами в самолета?

— Защото трябва да обсъдим операцията — отвърна Калън и кимна на единствената стюардеса, която светкавично се появи с голям поднос закуски и напитки. — Искаш ли да хапнеш нещо?

Стомахът й инстинктивно се сви при мисълта за храна.

— Не, благодаря, само вода.

Калън пое чаша черно кафе, изчака отдалечаването на стюардесата и извади тънка папка от куфарчето си.

— Имаме всички основания да вярваме, че Дай ще дойде на погребението — започна той. — Именно там ще осъществиш първия си контакт с него. — Протегна ръка през пътеката и й подаде снимката на млад азиатец, очевидно направена от охранителна камера. — Това е Дай Жихан, брат на Ганжи и основен заподозрян за двойното убийство.

Тя изрита обувките си и се зае да изучава лицето на мъжа. Някой му беше разцепил устната, отоци тъмнееха под дръпнатите му очи, облещени по посока на обектива.

— Прилича на човек, който е оказал съпротива при арест.

— Гангстерски бой. Две години работи с Ю Даун. Три пъти е обвинен в нападения и опит за убийство, но не е осъден. — Калън вдигна един лист и добави: — Свидетелите срещу него изведнъж получават спонтанна амнезия.

— Хм. — Това беше нещо нормално за азиатските общности, където законът на мълчанието се налага със сила. — Но защо е убил собствения си брат?

— След смъртта на Ганжи той става пръв наследник на клана. — Калън взе в ръце друга снимка, този път на по-възрастен мъж. — Този е сегашният бос на клана Дай — бащата на Руибан, Жихан и Ганжи. Рядко може да се види на обществени места, но именно той ще сложи ръка върху мечовете.

Тя се постара да запомни физиономиите на снимките, после ги върна обратно и отпи глътка вода.

— Как мислиш да организираш подкреплението?

— Екипът ми ще поеме ролята на професионалния ти антураж. Фотограф, гримьор и пиар.

— Моля?! — стресна се тя и почти успя да изкара водата през носа си.

— Бих възложил ролята на последния ти любовник, но това ще обезсмисли участието ти в операцията. — Затвори капака на куфарчето с меко изщракване. — Освен това ни трябват четирима под прикритие, които ще осъществяват наблюдението и ще обработват прехвърлянето на данните.

— Разбирам — кимна тя и отмести чашата си. — Генерале…

— Наричай ме Калън.

— Добре. Нека бъде Калън. — Въпреки пътеката помежду им, Рейвън изпита желание да се премести на друга седалка. — Аз нямам „антураж“.

— Вече ще имаш.

— Не е толкова просто — извъртя очи тя. — Всеки, който е работил с мен, знае, че ползвам услугите само на най-добрите коафьори и майстори на грима. А най-добрите са французи.

— За обожаващата те публика ти никога не си била в Щатите — отвърна той, прибирайки папката. — Можеш да обясниш, че си се сдобила с нас като част от екстрите, които предлага твоята агенция.

— Не работя с агенции — поклати глава тя. Очите й замислено се спряха на почти бялата му коса, после й светна. С нас. — Не, не! Да не би да си решил, че… Ти нямаш абсолютно никаква представа за модната индустрия!

Той внимателно разтърка очи, сякаш се опасяваше да не отлепи цветните си лещи.

— Бързо се уча.

Фактът, че се чувстваше зле в един абсолютно празен самолет с него, беше достатъчно обезпокоителен. Но ако Калън се залепи за нея, както явно възнамеряваше, тя със сигурност щеше да издъни цялата операция. Нямаше как да му го каже. Не искаше да му го каже.

— Не мислиш ли, че си малко старичък за ролята на „опасния рейнджър“? — подхвърли тя и преметна босия си крак през страничната облегалка. — Не си се занимавал с оперативна работа, откакто получи първата си звезда.

— Винаги съм бил в час.

— Сигурно — кимна тя. — Но доколкото си спомням, последната ти работа на терен беше в Косово, където двамата с теб гасяхме пожарите, подпалени от силите на ООН. — Не спомена нито Сибир, нито мисията, по време на която станаха любовници. — Времената се промениха, Калън. Ужасно много!

— Ще се справя.

И това е вярно, помисли си Рейвън. Във физическо отношение Калън не беше мръднал, дори изглеждаше по-добре от времето на оперативната си работа. Вече десетина години контролираше и управляваше всички агенти под прикритие на армията, при това не само от бюрото си. Говореше се, че е ръководил лично серия операции срещу китайските престъпни фамилии, работещи в Съединените щати и Европа.

Тя щеше да работи за Калън, независимо от опита му. Но не би трябвало. Присъствието му неминуемо щеше да наруши концентрацията й, а това поставяше прикритието й под заплаха.

Имаше и друг начин, разбира се — веднага след пристигането им да поеме операцията в свои ръце. В Щатите разполагаше с надеждни контакти, а Ирландеца щеше да й осигури каквото пожелае. Можеше да изпълни задачата по свой начин, просто като премине в нелегалност. Без никой да разбере, че се е върнала. Точно както последния път.

Стрелна с очи Калън, който беше потънал в четенето на някакъв официален документ. Часовникът й сочеше, че разполага с три часа и половина за планиране. Което беше повече от достатъчно.

Мерси за превоза, генерале, но ние с теб ще се разделим веднага след като кацнем в Ню Йорк.

— Тя не трябва да е тук. Мястото й е в затвора.

Убедеността в гласа на Брук Оливър накара Конър Пери да се обърне.

— Шефът не би я потърсил, ако нямахме нужда от нея.

— Всъщност, каква работа ще свърши за мисията тази подвижна закачалка за дамски парцали? — подхвърли Хаят Смит, докато паркираше вана във ВИП зоната. — Капитане, както сме те омазали с грим, спокойно можеш да минеш за някоя от онези празноглави куклички.

— О, Смит, много ме заболя! — подхвърли Брук, грабна жакета си и дръпна плъзгащата се странична врата. Огледа покритото пространство и се намръщи: — Защо медиите са тук? Да не би U2 да отлитат за поредното си турне?

Конър спря поглед на подвижните телевизионни станции и сбърчи вежди.

— Неприятно ми е да го призная, но Рейвън е не по-малко популярна от U2 — промърмори той. — Освен това изглежда далеч по-добре от Боно.

Брук рязко се завъртя към Хаят, който слизаше от шофьорското място.

— Нали не си вкарал в обръщение онази фалшива новина? — изгледа го тя.

— Страхувам се, че е точно обратното — ухили се програмистът. — Сутринта шефът ми звънна от Париж и заповяда да завъртим колелото. Предполагам, че не желае да й остави вратичка за измъкване.

Брук поклати глава и промърмори нещо под носа си.

— По-добре да влезем вътре и да преценим колко зле са нещата — подхвърли Конър и нахлупи любимата си шапка на „Редскинс“.

Едва прекрачили прага на Терминал 4, те засякоха първия телевизионен репортер, предаващ на живо с помощта на портативна камера. Усмихнатият чернокож мъж с безупречно скроен костюм махаше към портала за пристигащи пътници, а след това сочеше мониторите над главата си.

— Рейвън ще се приземи точно след десет минути — долетя гласът му до Конър. — Феновете й чакат почти четири часа, за да зърнат тази загадъчна красавица…

— Загадъчна красавица! — изсумтя Брук. — Как ли пък не!

Няколко крачки по-нататък друг репортер интервюираше групичка развълнувани тийнейджърки, стиснали в ръце екземпляри на Вог, Космополитън и Венити Феър с Рейвън на кориците.

— Страшно е цапната в устата — каза едно от момичетата, обръщайки се към приятелките си. — Всеки ден чета нейния блог…

— Какво е блог? — попита Конър, докато се отдалечаваха от групичката.

— Нещо като онлайн дневник, но отворен за публиката — поясни Хаят. — Последен писък сред техноманиаците… — Заобиколи някаква млада двойка, облечена в еднакви тениски с големи стилизирани черни птици отпред, а след това вдигна глава към мониторите: — Портал 7-В…

Брук пристъпи към широките прозорци с изглед към пистите.

— Чудесно, няма що! — мрачно промърмори тя. — Тук има поне пет хиляди души!

— В школата за класифицирани операции не са ни подготвяли за такива неща — цъкна с език Конър.

— Напротив — възрази русокосата дама с чин капитан. — Постоянно ни прецакваха с подобни сценарии.

Летищната охрана беше разделила пространството пред терминала на зони за фенове и за репортери. И двете бяха претъпкани. Много хора носеха знаменца с надпис „НЮ ЙОРК СИТИ ОБИЧА РЕЙВЪН И КОПНЕЕ ЗА НЕЯ“. Веднага след залез-слънце тийнейджърите започнаха да размахват къси светещи палки, нашарени с всички цветове на дъгата. Въртящите се светлини усилваха усещането за трудно контролиран хаос.

Тримата агенти се спогледаха.

Устните на Брук бяха станали бели.

— Трябва незабавно да предприемем нещо! — обяви тя.

— Ще опитам да убедя охраната да смени портала за пристигащи пътници — подхвърли Конър. — А може би дори ще успеем да сменим и приемното летище.

— Късно е — поклати глава Хаят и махна към хищния силует на свръхзвуковия лайнер, който се снижаваше към пистата.

Калън изчака спирането на конкорда, разкопча колана си и погледна към Рейвън. Тя беше спала по време на почти целия полет, а той получи достатъчно време да приключи с писмената работа. Сега отново гледаше през илюминатора.

— Готова ли си?

Тя прочисти гърлото си.

— Ти ли уведоми пресата за пристигането ми, Калън?

— Моите хора пуснаха едно стандартно съобщение. Защо питаш?

— За това — отвърна тя и почука по дебелото стъкло.

Той се наведе над нея и зърна тълпата, която чакаше пред терминала.

— Какво е това, по дяволите?

— Моята публика, разбира се — отвърна тя, докато се плъзгаше покрай него. — Изглежда забележително информирана за датата и часът на пристигането ми.

— Шегуваш се! — хвана ръката й той.

— А мога ли да зная кога точно пусна стандартната новина? — изгледа го тя. — Може би днес сутринта, преди да ме отвлечеш? — Той кимна, а Рейвън изпусна една тежка въздишка. — Това означава, че съм била в новините още по обяд.

— И какво от това?

— Летището е задръстено от репортери, Калън. Да не говорим за публиката. Само в Щатите има тридесет и седем мои фен клуба. — Тя се наведе и отново погледна през прозорчето. — По всичко личи, че тридесет и шест от тях вече са тук.

Той изруга.

— Ще накарам пилота да се прехвърли на друг портал.

— Страхотно — кимна тя и седна на мястото си. — Но по-добре му кажи да излети към друго летище, което е в състояние да приема свръхзвукови самолети. Мисля, че „Дълес“ е най-близо. Вероятно няма да има нужда от допълнително зареждане.

За момент Калън се изкуши от идеята да отлетят за Вашингтон. Но след трагичните събития на 11 септември подобно действие несъмнено щеше да предизвика нежелано внимание и безкрайни медийни спекулации.

— Това няма как да се случи — отсече той, помогна й да стане от седалката и я побутна към изхода. — Все някак ще се справим.

— Не забравяй, че ти изрази желание да станеш част от моя антураж — напомни му тя, докато се насочваше към отделението за багаж в предната част на самолета. Там измъкна черното куфарче, с което се беше качила на борда, постави го на близката седалка и щракна ключалките. — Сега ще получиш този шанс.

В ръцете й се появи черно кожено яке в комплект с бейзболна шапка в същия цвят, върху която с големи сребристи букви беше изписано ELLE.

— Какво правиш? — учуди се той.

Тя го погледна, а след това се зае да облича якето, върху гърба на което личеше силуетът на фино избродиран гарван.

— Обличам се за медиите и своите почитатели.

Той затръшна капака на куфарчето и го свали от седалката.

— Дай да приключим с това още сега!

В момента, в който Рейвън напусна самолета, няколко хиляди души пред терминала започнаха да я аплодират. Слизането й по стълбичката беше придружено от бясно въртене на светещи палки. Широко усмихната за камерите, тя започна да маха на хората. Появил се след нея, Калън внимателно огледа района и бързо засече Конър и неговия екип, които чакаха в края на пътеката към терминала. Репортерите започнаха да крещят въпросите си още преди новодошлите да се приближат на стотина метра от чакащата ги тълпа.

— Колко време ще останеш в Ню Йорк, Рейвън?

— Вярно ли е, че Бил Блас те е отмъкнал от модна къща „Етиен“?

— Ще участваш ли в ревюто на Вера Уанг този месец?

— Ще присъстваш ли на опелото на Порша?

При последния въпрос лицето на Рейвън потъмня и тя бавно се приближи към един от репортерските микрофони.

— Тук съм, за да отдам последна почит на скъпата си приятелка Порша Сантяго — промълви тя. — Тя беше прекрасен човек и аз дълбоко скърбя за нея.

Тълпата мигновено притихна.

Забелязал сълзите в очите й, Калън ловко се приведе напред, симулирайки жест на симпатия.

— Продължавай напред — прошепна в ухото й той.

— Усещам те, Гарван! — извика със силен испански акцент един тийнейджър наблизо.

— Горе главата! — добави друг.

— Благодаря ви, момчета — отвърна Рейвън и ги дари с ослепителната си усмивка.

Едното й подаде комплект светещи палки.

— Запали ги в памет на Порша!

Тълпата издаде стогласен рев на одобрение, докато момчетата започнаха да хвърлят палките отвъд загражденията. Десетки ръце вдигнаха своите връзки над главите и започнаха да ти хвърлят на асфалта. Някой включи касетофон и въздухът се изпълни с насечени хип-хоп ритми.

— Но какво правят те? — огледа се с недоумение Калън.

— Трябва да излизаш по-често, приятелю — подхвърли тя. — На това му викат рейвинг.

След тези думи се изпъна, улови една връзка светещи пръчици и ловко ги завъртя с две ръце.

Калън моментално схвана какво прави — имитираше движенията на бойните изкуства, които беше овладяла, докато работеше за него. Съзнаваше, че трябва да сложи край на тази глупост, но и той беше запленен от гледката, както феновете и репортерите.

Накрая Рейвън направи едно завъртане на триста и шейсет градуса и хвърли пръчиците високо над главата си. Тълпата издаде победоносен рев, наблюдавайки красивите кръгове разноцветни светлини. Палките паднаха сред тълпата и неколцина тийнейджъри се сборичкаха за тях. Съобразил, че сега е моментът за оттегляне, Калън протегна ръка с намерението да я поведе към терминала.

Но Рейвън вече я нямаше.

Остаряваш, генерале.

Плъзгайки се зад близката количка за багаж, Рейвън смъкна якето, обърна го с второто му лице навън и отново го облече. Шапката отстъпи място на къса и къдрава руса перука, която измъкна от джоба си. После се огледа и хукна към служебния вход, над който имаше табела с надпис БАГАЖНИ КОЛИЧКИ.

Тичайки по пустия коридор, Рейвън нахлупи перуката върху тъмнокестенявата си коса и натика опашката под нея. Чифт големи очила с розови стъкла довършиха дегизировката й. Няколко секунди по-късно се озова във вътрешността на терминала и заобиколи отдалеч тълпата, очакваща появата й. Приведе рамене, за да скрие високият си ръст и се насочи към изхода, надявайки се да премине незабелязано покрай агентите на Калън.

Къде ли са те? Аха, ето ги там.

Двамата мъже и жената вече бяха напуснали портала за пристигащи пътници, а тя ги разпозна по начина, по който се придвижваха. Калън трябва да промени своята техника на обучение.

Решението да не изпълни даденото обещание и да се изплъзне на Калън не беше взето прибързано. Беше го обмисляла по време на цялото пътуване от Франция. Парите, доставките и спането не бяха проблем — достатъчно беше да завърти няколко телефона. В един момент я бодна чувството за вина, но тя го прогони с убеждението, че ще бъде далеч по-добре да проведе самостоятелно разследване, далеч от правилата и ограниченията на генерала.

Освен това само за един ден успяхме да се вбесим един друг.

Устните й потрепнаха при спомена за последния опит да се измъкне от Калън Грейди на някакво летище. Този път обаче беше твърдо решена да успее, защото…

— На разходка ли си тръгнала? — прозвуча мъжки глас и една силна ръка я притисна към стегнато, потръпващо от напрежение тяло. Калън я фиксираше от горе на долу, а тя беше почти сигурна, че вижда зеленикавите пламъци, бушуващи зад сините му контактни лещи.

Опа.

— Струваше си да опитам. — Перуката й беше перфектна, обратната страна на якето й изглеждаше тотално различна. Как тогава беше успял да я засече толкова бързо? — Къде сбърках?

— Парфюмът — отвърна той.

Рейвън беше забравила, че този мъж притежава обонянието на ловно куче. Изведнъж се почувства безкрайно изтощена, сякаш понесла целия свят на раменете си.

— Виж какво, прекрасно знаеш, че ще открия друга възможност и пак ще ти избягам — промълви тя. — Защо не улесниш нещата, като ме пуснеш още сега?

Той застрашително се надвеси над нея.

— Ако още един път опиташ подобно нещо, ще те издиря и ще те предам в ръцете на Военната полиция. А след това ще се погрижа да ти лепнат поне двайсет години строг тъмничен затвор. Ясно ли се изразих?

— Кристално — кимна тя и погледна през рамо тримата агенти, които бързо се приближаваха. Блондинката изглеждаше особено ядосана. — Ето ги и подкрепленията ти, Безстрашни Вожде. Тук ли ще ни запознаеш, или тръгваме направо за Потсилвания Сентрал?

— Млъквай! — прошепна той и я притегли към себе си, принуждавайки я да забие нос в гърдите му. Фалшивата прегръдка беше предназначена за някаква репортерка, която минаваше наблизо, следвана от телевизионен екип. — Трябва да тръгваме, при това веднага — тихо добави той. — И без повече постановки, ако обичаш!

В първия момент Рейвън се стегна, но после се отпусна в ръцете му. Той вече беше използвал достатъчно оръжия срещу нея, но тя щеше да продължи с опитите да се измъкне.

— Хубаво е — промърмори тя, протегна шия и докосна с устни покритата му с твърди косми брадичка. С изненада откри, че макар й изрусена, брадата му е съвсем истинска. — В момента просто приличаме на близнаци, не мислиш ли? Може би и аз трябва да се изруся.

— Не говори глупости!

Дланите му нежно се плъзнаха по гърба й, очите им се срещнаха. Седемте години раздяла просто се разтопиха във въздуха. Също както и всичко останало — летището, хората около тях, целият свят.

Как го прави?, учуди се Рейвън. Гледа ме така, сякаш единствената цел на живота ми е да бъда тук, до него. Зад тях се разнесе деликатно покашляне и тя за миг затвори очи. Аз не съм Сара. Не бива да му позволявам отново да ме обсеби. Той няма право.

— Шефе?

Напрежението в очите му избеля, заместено от загриженост и нещо по-тъмно.

— Да вървим — каза той и я побутна към изхода, прехвърлил ръка през рамото й. Тримата агенти ги последваха. — Къде е ванът?

— Ей там. — Мъжът с очилата махна към покрития служебен паркинг оттатък алеята за терминала.

Армейските автомобили за наблюдение са претърпели доста значителна промяна, отбеляза Рейвън, докато се качваше. Този беше оборудван като подвижна работилница с всички необходими аксесоари, включително ролка фиброоптичен кабел и конуси от оранжева пластмаса, използвани за ограждане мястото на ремонта.

Но истинското оборудване във вътрешността беше съвсем друго. Край стените бяха монтирани два реда мощни компютри, свързани с малка сателитна чиния и допълнителен предавател. Достатъчно мощни за подслушване на разговори, водещи се на километри оттук, съобрази тя.

Това е сериозна техника. Какво друго не ми казва?

— Сядай — промърмори Калън, побутна я към едно от сгъваемите столчета и се тръшна до нея. Мъжът с очилата се настани зад кормилото, а другите двама седнаха срещу тях. — Това са първият ми асистент Конър Пери и нашият шифровчик Брук Оливър. Онзи зад кормилото е нашият компютърен специалист Хаят Смит. Конър, Брук, Хаят, това е Сара Равенович…

— Наричайте ме Рейвън — прекъсна го тя, свали перуката и разпусна тъмната си коса. — По дяволите! Изобщо не мога да си представя как Доли Партън търпи на главата си подобно нещо!

— Тя се нуждае от контра тежести — отвърна Пери, моментално разбрал какво искаше да каже.

Трябваше да напрегне паметта си, за да се досети кой е този човек. При последната й мисия бяха работили заедно.

— Знам кой си — обяви тя. — 90-те години в Суринам, нали?

— Питах се дали ще ме познаеш без всичките онези камуфлажни цапаници — ухили се Конър.

— Никога не забравям хубавите мъже, особено онези, които не ме взривяват, докато поставям детонатори на пластичните експлозиви. — Натика перуката в джоба си и по-скоро усети, отколкото видя, че Калън я наблюдава. Колкото, толкова.

Обърна се към жената, която все още изглеждаше ядосана.

— Колко китайски наречия владееш, Брук?

— Тридесет и два напълно самостоятелни диалекта — отвърна блондинката, чието изражение на смъртна обида явно й беше по рождение. — Наричай ме „капитане“, ако нямаш нищо против.

— Не мислиш, че ще бъде малко странно да използвам това обръщение към личната си гримьорка? — подхвърли Рейвън, потисна една прозявка и вдигна крака на свободната седалка срещу себе си. — И изобщо знаеш ли как се подчертават вежди?

Калън прекъсна за момент телефонния разговор, който водеше, прикри мембраната с длан и промърмори:

— Тези неща ще ги обсъдим по-късно.

— Добра идея — кимна Рейвън. Напоследък всичко я уморяваше, но тя притежаваше рядкото качество да подремва при всякакви обстоятелства. Нещо, от което се нуждаеше в момента. — Събудете ме, когато пристигнем в бърлогата на шпионите, става ли?

После затвори очи и моментално заспа.

3.

— Не разбирате ли английски? Искам нещо просто, но класическо. Изтънчено и безценно. Боже мой, очаквах човек като вас да предложи далеч по-високо качество!

Камеко Саюра издърпа една от долните витрини и извади златна огърлица със сапфирен медальон, която би трябвало да не подчертава дебелия врат на клиентката.

Жената от Бевърли Хилс сбърчи късото си носле.

— Не, тази е прекалено малка. Никой няма да забележи, че съм се окичила с нея.

— Къде възнамерявате да носите огърлицата, госпожо?

— На тазгодишната церемония по раздаване на Оскарите ние с Джейкъб ще седим редом със семейство Спилбърг — изсумтя клиентката. — А Кейт винаги носи своята „Уинстън“.

Очевидно тази жена се интересуваше единствено от размерите и цената, помисли си Меко, кимна с глава и посегна към лавицата със специалното си портфолио.

— В такъв случай мога да ви предложа нещо с наистина изключителен дизайн.

Снимките на огърлиците бяха разположени на отделни страници. Всички бяха правени по поръчка за известни личности.

— О, боже! — възкликна клиентката и ченето й увисна. После заби пръст във фотографията на Деми Мур. — Много бих искала нещо такова.

Това „нещо“ несъмнено ще покрие последната вноска по ипотеката ми, усмихна се Меко.

— Разбира се, тези бижута са в различна ценова категория — любезно каза тя.

— Парите нямат значение, скъпа.

Не и когато съпругът ти е главен продуцент на една от най-големите филмови студия в света, добави мислено Меко.

— Разбира се — побърза да се съгласи тя. — Позволете да ви подготвя няколко скици, госпожо. Ще ви изработя уникално бижу, което никой досега не е притежавал. Ще бъде специално за вас.

Клиентката остана толкова доволна, че без колебание остави внушителен депозит и си уреди индивидуална проба за следващата седмица.

След като я изпрати, Меко прибра чека, забеляза дискретната усмивка на асистентката си и попита:

— Какво е толкова смешно?

— Начинът, по който я изигра — разсмя се открито Тара Джоунс. — Тя влезе тук с намерението да мрази всичко, което й се предлага, но само пет минути по-късно ти не само я накара да яде от ръката ти, но й измъкна и чек! С всички го правиш.

— И ти беше същата, когато се появи тук за пръв път — отвърна на младата си асистентка Меко. — Но на теб не успях да продам нищо.

— Дори не се опита, защото беше заета да ме разубеждаваш да не си слагам пиърсинг на пъпа — уточни Тара. — Но лятото наближава и аз все още мога да го направя.

Високата червенокоса тийнейджърка се изсмя на изражението й и побърза да добави:

— Знаеш, че се шегувам, нали?

— Знам — топло се усмихна Меко. — Хайде да затваряме, а после ще те откарам.

Тара влезе в задното помещение да си вземе чантата, после забързано се върна обратно с някакъв кафяв плик в ръце.

— Забравих да ти кажа — подаде й го тя. — Донесе го пощальонът, докато ти беше на обяд.

Зърнала почерка, Меко замръзна за миг, но после се овладя и тикна плика в ръчната си чанта.

— Благодаря, Тара.

Закара асистентката си до дома й — голяма и скъпа резиденция, разположена в центъра на Бевърли Хилс.

— Тук ли са родителите ти тази седмица?

— Няма ги — поклати глава Тара. — Татко е на лов в Тайланд, а мама провежда някакво благотворително мероприятие в Палм Спрингс. — Свикнало да остава на грижата на прислугата, момичето направи всичко възможно да вложи равнодушие в думите си.

Но Меко не се хвана. Сърцето й се сви от мъка, защото беше запозната с истинското състояние на нещата.

— Ако нямаш други планове за петък вечер, можем да отидем на кино — подхвърли тя. — После ще вечеряме някъде, за да отпразнуваме рождения ти ден. Ставаш на двайсет, нали?

— На шестнайсет — погледна я с благодарност момичето и я дари с кратка прегръдка. — Благодаря ти.

Меко подкара към дома си. Извади плика от чантичката си едва когато вратата се захлопна след нея. Марката се оказа китайска и тя за момент се изкуши да я отлепи на водна пара.

Защо сега, по дяволите? След толкова години мълчание? Той вече не може да ме нарани.

Гневна на себе си заради страха да отвори едно обикновено писмо, тя разкъса плика и измъкна съдържанието му. Стара черно-бяла снимка на меч, плюс бележка, написана от баща й.

Който беше починал преди шест седмици.

След ужасния пътен инцидент с Такеши Саюра в Хонконг тя получи само едно телефонно обаждане. Братята й, с които не се беше чувала повече от десет години, настояваха да зареже всичко и незабавно да отлети за Япония.

Нашият баща е мъртъв, обяви вироглавецът Хиро, по-малкият й брат. Поне веднъж трябва да изразиш почитта си към него, Меоке.

Преди да му обясни какво мисли за него и за баща им, в слушалката се появи гласът на по-големия й брат Ичиро. Защо се дърпаш, Меко? Трябва да си тук, защото татко е мъртъв.

Трудно можеше да откаже на Ичиро — единственият член на семейството, който не я упрекна за вземането на американско гражданство. Той винаги беше заставал на нейна страна при споровете с баща им, включително и когато Меоке напусна съпруга си и дръзна да поиска развод. Въпреки това тя намери сили в себе си да каже не.

А сега държеше в ръце писмо от баща си.

— Съжалявам, господа, но опелото е закрито за външни лица — обяви Хари Фонг, управител на будисткия храм Шан Лан. — Ако желаете, можете да оставите картичка за семейството на господин Дай.

Специалните агенти на ФБР Робърт Дженингс и Дейвид Хеслър прилежно му показаха значките си.

— Трябва да поговорим със семейството, сър — любезно поясни Дженингс. — Отдръпнете се, моля.

Усмивката на Фонг помръкна. Той леко се поклони и отвори пред тях вратата на помещението за молитви.

— Никога не съм влизал в жълтурска църква — прошепна Хеслър, докато прибираше значката си. Очите му се плъзнаха по сводестия таван, каменните стени и блестящо лакираните орнаментирани колони. Имаше чувството, че е попаднал на друго място, в друго време. — А ти твърдиш, че това чудо продължава четиридесет и девет дни?

— Нямах предвид погребението — отвърна партньорът му, оглеждайки с възхищение голямото пано на стената, изобразяващо танцуващи сред цветя дракони. — Близките се молят в продължение на четиридесет и девет дни. Само първата церемония е важна и на нея задължително присъства главата на семейството. А също така и на кремацията…

— Надявам се, че не им трябват четиридесет и девет дни, за да изпържат дребното копеленце — изсумтя Хеслър, хвърли предизвикателен поглед към две възрастни китайки, които явно чуха думите му и нарочно повиши глас: — Да виждаш някъде шибаното старче?

— Там отпред, край олтара — отвърна партньорът му и кимна към групичка мъже с костюми, събрали се пред голям рамкиран портрет на усмихнат млад мъж, възседнал лъскав мотоциклет. Изправен до бронзовия мангал, един възрастен човек отброяваше от дебела пачка банкноти. — Онзи с бялата коса.

— Но какво прави той? — облещи се Хеслър, наблюдавайки как старецът хвърля банкнотите в пламтящия мангал. — Защо гори парите?

Дженингс, който за разлика от партньора си, беше работил по китайски афери и преди, с мъка потисна една прозявка.

— Това не са истински пари — поясни той. — Върху банкнотите печатат наименованията на всичко, от което покойникът ще се нуждае на оня свят — дрехи, обувки, бижута, ей такива неща. А изгарянето им означава, че му ги изпращат.

— Значи горят фалшиви мангизи за покойниците, така ли? — изсумтя Хеслър. — Е, най-после разбрах…

Очевидно предупредени за присъствието им, в храма се появиха неколцина млади китайци с черни кожени якета, които образуваха плътен кръг около Дай.

— Вие сбъркали място — подвикна с тежък акцент един от тях. Върху лицето му червенееше наскоро зараснала рана, вероятно причинена от нож. — Сега трябва отивате си!

Дженингс въздъхна и отново бръкна за значката.

— Ако си тръгнем, ще се върнем със солидни подкрепления — изръмжа той. — Например от Градската полиция на Ню Йорк или Имигрантската служба.

— Пок гай — обади се друг глас и кордонът от гангстери се раздели, за да пропусне по-младата версия на Дай Руибан. Човекът беше с една глава по-нисък от агентите, а изражението на обсипаното му с белези лице беше мрачно. — Какво искате?

— ФБР — отвърна Дженингс и махна с ръка към олтара. — Трябва да разменим няколко думи с мистър Дай.

— В момента Дай се моли — присви черните си очи новодошлият.

— Ще се моли по-късно — отсече Хеслър и махна с ръка. — Прибирай си бандитите и изчезвай, младежо.

— Името ми е Дай Жихан — отвърна онзи, после сграбчи реверите на Хеслър и го залепи за стената. — Ако още веднъж обидиш баща ми, ще ти отрежа дебелия език!

— Ей, я задръж малко! — дръпна го Дженингс. — Предполагам, че няма да ти е приятно, ако се изправиш пред съдията, обвинен в нападение над длъжностно лице и възпрепятстване на правозащитните органи!

— Жихан! — извърна се леко прегърбената фигура на Дай Руибан. Синът му побърза да пусне Хеслър. Очите на стареца бавно опипаха лицата на младите мъже, които побързаха да се оттеглят и да се смесят с опечалените. — С какво мога да ви помогна, господа?

Дженингс повтори искането си.

— Разбира се — кимна възрастният мъж. — Моля да извините сина ми, но днес е много тъжен ден за нашето семейство. — Подхвърли няколко думи на Жихан и махна към другата част на помещението. — Последвайте ме, моля.

Тръгнаха към съседната стая. Хеслър на няколко пъти се обърна към Жихан, който ги наблюдаваше като гладна акула.

— Нещата не вървят на добре, Дейв — подхвърли Дженингс. — Може би трябва да си бием камшика.

— Забрави! — изръмжа Хеслър, обърна се с гръб към стената и огледа стаята, която беше пълна с малки статуетки, много цветя и едва доловим мирис на ароматизирани пръчици. — Опитат ли нещо, тук много бързо ще се напълни с федерални ченгета. И те прекрасно го знаят.

Руибан седна на един стол, изработен като малък позлатен трон.

— Какво е толкова важно, че си позволявате да прекъснете погребението на сина ми? — попита той.

— Искаме да ви зададем няколко въпроса, свързани с клановете Хип Синг и Он Леонг — запази почтителния си тон Дженингс.

— Не знам нищо за тях — изненадано отвърна Руибан. — Роднините и приятелите ми също. Ние сме трудови хора, господа. Работим много и нямаме нищо общо с подобни престъпници.

— Тогава кой уби сина ти и приятелката му? — безцеремонно попита Хеслър.

Очите на стареца леко се разшириха.

— Не зная — отвърна той. — Не е ли ваша работа да разкриете извършителите на престъплението?

Дженингс навреме вдигна ръка, за да предотврати поредния изблик на колегата си.

— Наша е, мистър Дай — кротко отвърна той. — Но за да я свършим, трябва да разпитаме вас и вашите близки с надеждата да ни кажете кои са приятелите и враговете на Ганжи.

— Разбирам — кимна Дай и преплете пръсти. — Но синът ми е мъртъв от близо седмица, а вие избирате точно това време, за да започнете своето разследване.

Дженингс беше достатъчно добър артист, за да демонстрира умерено смущение.

— Присъствието на погребение е една от стандартните процедури за нашите агенти, сър — учтиво рече той. — Винаги е добре да знаем кой присъства на него и кой не.

Руибан се замисли върху думите му, после извади една картичка от джоба на сакото си и я подаде на Хеслър.

— За какво ми е това? — попита агентът и започна да я разглежда.

— Там ще откриете името и телефона на адвоката ми. Можете да му се обадите и да поискате среща. — След тези думи се надигна и сухо добави: — А сега си вървете!

Хеслър смачка картичката в огромната си шепа.

— Вече ви предупредих, човече — мрачно изръмжа той. — Ако се наложи да идваме пак, много хора ще свършат в затвора!

— Направете каквото трябва — отвърна Руибан и извърна глава към сина си. — Изпрати тези господа до колата им, Жихан.

— Разбира се, татко — поклони се от мястото си до вратата младежът.

По пътя към паркинга Хеслър даде воля на гнева си, но по-кроткият и разсъдлив Дженингс предпочете да наблюдава изражението на Жихан. В блясъка на очите му имаше нещо плашещо.

— Съжалявам, че разстроихме теб и баща ти — счете за нужно да промълви агентът, докато се качваше в колата.

Синът на Дай го дари с мрачна усмивка, а след това се завъртя на токове и изчезна обратно в храма.

— Трябва да повикаме имиграционните, местната полиция и ДЕА — промърмори Хеслър, щом потеглиха по обратния път към града. — Нека пораздрусат муцуните на Дай и да видят какво ще изпадне от кожените им якета.

— Може и да си прав — промърмори Дженингс и вдигна глава към плетеницата от дебели кабели на Бруклинския мост. — Не ти ли направи впечатление как се подсмихваше оня тип?

— Това мръсно копеленце трябва да… — Хеслър изведнъж млъкна и започна да се бори с кормилото, скочил с цялата си тежест върху спирачния педал. — Мамка му!

Миг преди колата им да се завърти и да се блъсне в някакво ремарке, Дженингс разбра какво означаваше мрачната усмивка на Жихан.

Мръсникът бе прерязал спирачните маркучи и кабелите!

От силния удар колата литна във въздуха и се блъсна в плетеницата от дебели стоманени въжета. Те й попречиха да прелети през парапета и да падне във водите на Ийст Ривър. За един кратък миг Дженингс зърна водата под тях, после извърна глава и изкрещя от ужас.

Задницата на изгубилото сцепление ремарке се плъзна странично по асфалта и смаза колата заедно с пътниците в нея. Частица от секундата по-късно резервоарът експлодира.

Докато слушаше рапорта на офицера за свръзка на ФБР, Калън не сваляше очи от лицето на Рейвън. Тя се събуди в момента, в който влязоха в подземния гараж на хотел „Фиц-Уилям“, протегна се като лениво коте и дари Конър Пери със сладка и леко замаяна усмивка. Конър, който харесваше приятелски настроените жени не по-малко от красивите, светна като екрана на радар, сканиращ зона за бойни действия в Близкия Изток.

Ако Калън не беше положил усилия да контролира егото си, като нищо щеше да го изстреля още на другия ден на някаква мисия в Афганистан.

— Тук ли ще отседнем? — попита тя, оглеждайки пустия паркинг.

Хаят и Брук вече бяха навън и разтоварваха някакви кашони.

Преди да успее да отговори, Калън беше прехвърлен на някакъв заместник-директор, който много държеше да получи ясен отговор на въпроса за разпределението на отговорността за операцията между различните отдели на ведомството.

— На петия етаж — отговори на въпроса Конър и галантно й подаде ръка, за да слезе от вана. — Позволете да ви нося куфара, майоре.

— Рейвън — напомни му тя, без да изпуска багажа си. — Ще се справя и сама. — Свободната й ръка описа широк кръг. — И това място ли е напълно откупено от генерала?

— Не, но… — Конър колебливо се закашля, после добави: — Мисля, че по-голямата част от хотела е затворена за ремонт.

— Май вече започва да плюе и хотела, а? — промърмори Брук, достатъчно високо, за да бъде чута.

Но вместо да се обиди, Рейвън се усмихна.

— Нищо подобно — подвикна тя. — Докато съм тук, с удоволствие бих посещавала „Руската чайна“!

Калън прехвърли директора в режим на изчакване и хвана ръката й.

— Качваме се горе!

Екипът остана да разтовари останалата част от оборудването, а той я придружи до президентския апартамент, който беше резервирал. Пред асансьорите дежуреха двама мъже с цивилни дрехи. Докато крачеха натам, той приключи разговора с директора на ФБР, подхвърли им няколко думи и махна към отворената врата в дъното на застлания с дебел килим коридор.

Рейвън докосна с ръка излъсканата до блясък масичка от розово дърво в антрето и надникна към вътрешността на апартамента.

— Този ли е моят?

— Докато сме тук, ще го споделяш с капитан Оливър — поясни той, докато я следваше.

— Това би било неразумно — поклати глава тя, остави куфара върху грапавата повърхност на масичката за кафе и скръсти ръце пред гърдите си. — Също като въоръжената охрана отвън.

Той пристъпи към бара и напълни една чаша с ледена вода.

— Защо? За да провалиш операцията?

— Не, благодаря. Предпочитам да стоя далеч от Ливънуърт. — Пристъпи към него и грабна чашата от ръката му. — Но когато поканя Жихан на гости, той вероятно ще се зачуди защо са ми двама въоръжени пазачи и една бавачка с проблеми в общуването.

Калън си представи как ще я използва, за да измъкне информация от сина на главатаря и пред очите му се спусна червена пелена.

— Няма да спиш с Дай! — отсече той.

— Отлично — кимна тя. — Значи услугите ми не включват секс при поискване. — Направи кратка пауза и добави: — С никого!

— Вестниците пишат друго.

— Не вярвай на всичко, което четеш — посъветва го тя, отпи една глътка и въздъхна. — Виж какво, Калън. Или ще ме оставиш да си свърша работата както трябва и ние ще заковем лошите, или отлитам за Париж веднага след погребението. — Тикна чашата обратно в ръката му и добави: — Решавай!

Той я остави на плота и поклати глава.

— Днес следобед на Бруклинския мост е станала автомобилна катастрофа, при която са загинали двама агенти на ФБР. Десет минути преди това въпросните агенти са напуснали погребението на Ганжи.

— Това е ужасно — отбеляза тя, заковала очи в неговите. — По същия начин изгубих целия си екип в Китай.

— Грешката не беше твоя, не беше и моя.

— А чия? — подхвърли тя, заобиколи го и пристъпи към прозорците, зад които се разкриваше внушителна панорама към града. — Прекрасно знаеш, че ставаше въпрос за сериозно изтичане на информация, а може би и за къртица в отдела, който ръководиш.

— Така е — кимна той, проследявайки с поглед квадратчетата, които пръстите й чертаеха по стъклото.

— Нямам намерение отново да излагам живота си на опасност заради ОКР — отсече с променен глас тя и изпъна рамене. — Остави ме сама да свърша работата.

— Не.

— Ще докладвам директно на теб — обърна се Рейвън. — Давам ти думата си.

— Залогът е твърде голям, за да ти позволя това — поклати глава той. — Лично съм подбирал екипа. Те са най-добрите, на които…

— … вярваш повече, отколкото на мен — допълни с равен глас тя, но той веднага усети, че е успял да я уязви по някакъв начин.

— Ще махна охраната, а Оливър може да спи в командния център — отстъпи той. — Но екипът остава, също както и ти. — Усетил, че й дава твърде много, Калън побърза да добави: — Трябва да тръгвам, защото имам и друга работа. Ще уредя да ти донесат вечерята в апартамента, а в осем нула-нула бъди готова за доклад.

Тя кимна и отново извърна глава към панорамата зад стъклото.

Залости вратата след оттеглянето на Калън, извади малка черна кутийка от подплатата на куфара си и побърза да я включи. Заглушителят на сигнали й беше струвал доста сериозна сума, но в замяна на това предлагаше стопроцентова гаранция, че ще блокира всяко устройство за контрол на аудио и видео сигнали. За всеки случай пренесе куфара си в банята и завъртя крановете на душа.

Какво ли не трябва да върша за родината си.

Измъкна джиесема и трансмитера за прехвърляне на данни от двойното дъно на куфара, облицовано с оловно фолио, а след това набра домашния номер на Оноре Етиен.

— Bonjour?

— Аз съм, Рей… — Веднага след тези думи беше принудена да отстрани апарата от ухото си, изчаквайки да отмине бурята от ругатни, която я връхлетя от другия край на линията. После, възползвайки се от факта, че французойката все пак трябваше да си поеме дъх, побърза да добави: — И аз се радвам да те чуя. Ефирната рокля е у дома. Утре ще изпратя някой да ти е донесе.

— Пфу! — долетя отговорът. Децибелите все пак се понижиха с една степен — от бяс към обида. — Нима мислиш, че ми пука за някаква рокля, когато ти беше отвлечена, а ние вече бяхме сигурни, че са те убили?! — След нова серия ругатни в мембраната се долови тих плисък. Вероятно причинен от най-добрия коняк на приятелката й, прехвърлен в чаша. — Къде си? Уби ли го?

— В Ню Йорк. А той все още диша.

— Защо? Тоя побъркан те фрасна по главата, за да те отмъкне от моя подиум, нали? — Замълча за миг, после добави: — Но това няма значение. Идвам да те прибера, cherie. Ще взема със себе си Бруно и Пиер, които ще му счупят краката, ама бавно, много бавно.

— Чакай, чакай! — спря я тя и напълни дробовете си с въздух. — Аз съм добре. Придружих го дотук по своя воля. А сега слушай внимателно какво ще те помоля да направиш. — Изреди един списък с имена, а след това продиктува на Оноре и адресът на хотела. — Предай им, че ще бъде отворено цяла нощ.

— Това ще им хареса, разбира се, но ти не си нормална, скъпа. Защо ще бягаш?

Усмивката й се стопи.

— Помниш ли старите снимки, които ти показах преди време? Онези от Женева?

— Qui, но…

— Затова бягам! — отсече Рейвън и пръстите й побеляха около телефона.

Оноре мълча в продължение на цяла минута. После възкликна:

— Mon Dieu, ами le generale?

— Именно той ме отвлече. След няколко дни ще ти звънна пак, а засега чао. — Прекъсна връзката преди поредната серия проклятия, а след това набра друг номер.

В слушалката прозвуча мелодичен хор, рязко прекъснат от груб мъжки глас:

— Какво?

Главата я заболя и тя притисна чело към хладните плочки на стената.

— Още ли си в Париж, Ирландецо?

Тонът на Шон Дилейни моментално се промени.

— Не, скъпа. Намирам се на около шест преки от хотела ти. Някакви проблеми?

Тя изобщо не го попита как е разбрал къде се намира — възможностите на Ирландеца отдавна се бяха превърнали в легенда. Но беше любопитна да разбере какви бяха тази ангелски гласове в слушалката.

— Имам нужда от известни подкрепления. На линия ли си?

— Можеш ли да ми опишеш статута си? — отвърна с въпрос Дилейни.

Тя натисна копчето на трансмитера и го свърза със съответния порт на джиесема.

— Дай ми личния си код.

Той го продиктува и посланията с базова информация за мисията светкавично бяха прехвърлени. Към тях тя прибави и една молба: Искам да ме покриваш по време на погребението. Ще бъдеш ли там в девет сутринта?

Естествено, набра отговора Шон. Какво не е наред?

Тя колебливо прехапа устни. Бивш агент на ОКР, Ирландеца беше работил за Калън в продължение на години. Но, от друга страна, тя му се доверяваше далеч повече, отколкото на генерала. В ОКР има пробив и шефът ти не ми разрешава солова акция. Тоя тип Жихан не се радва на особено добра репутация. Искам зад гърба си човек, на когото вярвам.

Имаш го, набра отговорът Шон. Но не казвай на Грейди, че съм в играта.

Рейвън прекъсна прехвърлянето на информация и отново залепи телефона за ухото си. Пеенето беше станало по-силно и по-ясно. „Аве Мария“, разпозна мелодията тя.

— Какво правиш в църква, Ирландецо?

— Чета си молитвата, скъпа — отвърна с въздишка Шон. — Чета си молитвата.

— Жиан.

Шепотът на съпругата му извади Жиан-Шан от дълбокия и спокоен сън. Отвори очи и срещна нейните на сантиметри от себе си. Червеникавата й коса покриваше възглавницата, а устните й на паднал ангел все още бяха подпухнали от последната му целувка.

— Валанс — усмихна се той и посегна да я прегърне. — Още ли искаш?

— Винаги — отвърнаха почти беззвучно устните й, после вдигна ръка, в която държеше безжичен телефон. — Но преди това генерал Грейди иска да говори с теб.

Той погледна дигиталния будилник на нощната масичка, надигна се до седнало положение и пое слушалката. Вал се притисна в него и потърка буза в твърдите му гърди.

— Минава полунощ, генерал Грейди.

— Извинявай, че те събудих, но трябва да поговорим.

Няколко минути по-късно Жиан-Шан влезе в кабинета си и издърпа от машината току-що пристигналия факс. Притиснал слушалката към рамото си, той се зае да проучва сканирания меч, който му беше изпратил Калън. После извади една снимка от папката, която държеше в най-горното чекмедже. Двата меча изглеждаха напълно еднакви.

— Може би става въпрос за онзи от Нагатоки, но трябва да изследвам самото острие — промърмори в слушалката той. — Казваш, че с него е бил убит синът на главатаря на клана?

— И приятелката му.

Докато Калън го запознаваше с хода на разследването, Вал влезе в кабинета с две чаши горещ ментов чай „Шикоро“. Жиан-Шан й се усмихна в знак на благодарност, след което й подаде факса и снимката.

Приключил с детайлите на текущата операция, генералът смени темата:

— Докъде стигнахте в издирването на колекцията?

— Вал осъществи контакт с всички известни колекционери от азиатски произход — отвърна Жиан. — Аз поех по-малко известните. Но засега чуваме само неясни слухове от двете страни на пазара, нищо повече.

Докато мъжете разговаряха, Вал внимателно изследваше детайлите на всяка снимка с помощта на мощна лупа. След известно време направи гримаса и издърпа един референтен справочник от лавицата до себе си.

Това, което откри, я накара да погледне Жиан-Шан с разширени от изненада очи.

— Мога ли да говоря с него, cher?

— Момент, генерале — рече в слушалката Жиан. — Съпругата ми иска да размените две думи. — Прехвърли обаждането на стационарния телефон и включи репродуктора.

— Какво има, Вал? — попита генералът.

— Мечът, с който разполагаш, е част от „Белия тигър“, Калън. Маркиран е по уникалния начин на Нагатоки. Разполагаш ли с ножницата?

— Не, имам само острието.

— Може би ще се окаже, че това е един от ключовите мечове, но има и нещо друго. — Ръката й прелисти една страница на справочника. — Пет от маркировките, които различавам на снимката, не са на японски, а на мандарински.

— Каква е разликата? Нагатоки е изработил много мечове, предназначени за китайци.

— Писменият китайски, или по-скоро хилядолетните йероглифи, отразяващи говоримия език, не са били променяни чак до XX век, когато китайските власти решават да опростят голяма част от най-традиционните. Но тези маркировки са модерни. Няма как да са били изработени от Нагатоки. По-скоро са дело на Танг По…

— Какво означават?

— Едната е бао, което означава „съкровище“. Другата е си, или „смърт“. Но това не е всичко. — Вал прелисти още няколко страници. — Ако прибавим два от символите върху острието на „Феникс“ към онези, които открихме върху „Нощния дракон“ в музея, ще получим словосъчетанието „Съкровището на властта и смъртта над…“

— Над какво?

— Ще разбера само ако получа и третия меч. Следващият символ е повреден и непълен. Няма как да разбера за какво става въпрос, докато не сложа трите остриета едно до друго. Това е единственият начин. — Помълча за момент, после добави: — Но това ми звучи по-скоро като предупреждение, а не като указания за скрито съкровище.

— Със сигурност знаем, че Танг По е откраднал милиони от клана си и ги е скрил някъде — скептично промърмори Калън. — Напълно достатъчни, за да позволят на всеки, който ги притежава, да властва над живота и смъртта.

— Възможно е — призна Вал. — Но също така е възможно По да притежава нещо далеч по-смъртоносно от това, което може да се купи с пари. Нещо, което е в състояние да отнеме живота на много, много хора.

4.

Калън излезе от спалнята, която бяха превърнали в комуникационен център, и се натъкна на Брук, която спореше на тих глас с Конър и Хаят. Той вече беше уморен и не беше в настроение за кавги.

— Нямате ли си друга работа? — подхвърли.

Брук направи крачка напред с намерението да изрази недоволство, но първият му помощник бързо й отне думата.

— Имаме ситуация, шефе — промърмори той.

Калън веднага си помисли за Рейвън, останала сама в апартамента си.

— Какво пак е направила?

Хаят се оттегли на компютъра си, а Брук поклати глава и се повлече към работното си място. Конър натика ръце в джобовете си и започна да се клати напред-назад.

— Ами… Мисля, че е най-добре сам да видиш за какво става въпрос.

— Двамата с Хаят можете да проверите оборудването за утре — отвърна Калън и тръгна към вратата. — Не искам никакви проблеми на гробищата.

Глъчката го връхлетя в мига, в който напусна добре изолирания апартамент. Гласове, смях, меки гърмежи на тапи от шампанско. Звуци, доказващи, че купонът се вихри с пълна сила. Всички идваха от апартамента на Рейвън. Не може да бъде, помисли си той. Тя е професионалист и добре знае колко деликатна е предстоящата операция.

— Хей! — подвикна една висока блондинка с къса, обсипана с мъниста поличка, която излезе от асансьора. — Ще ми кажеш ли къде е купонът на Рейвън?

Че как не. Той мълчаливо махна към апартамента в дъното на коридора.

— Благодаря, сладур — изпрати му въздушна целувка мадамата и залюля добре оформените си задни части в указаната посока.

Калън не беше сигурен какво го ядоса повече — купонът, организиран от най-важния агент буквално под носа му, или необходимостта да се появи там и да й поиска обяснения.

Вероятно ще се измъкне с някоя умна приказка от сорта, че й е скучно, а за мен няма да остане друг избор, освен да забия юмрук в стената.

Някой беше блокирал отворената врата на апартамента със стол, от двете страни на който се бяха изправили двама много бледи мъже с черни костюми, които оживено разговаряха на немски. Вътре беше претъпкано с репортери, фотографи и други, доста по-екзотични създания. Двама келнери си пробиваха път сред гъмжилото от тела, балансирайки със сребърните си подноси, върху които имаше кристални чаши и изтънчени хапки.

Самата Рейвън стоеше в центъра на плътен кръг репортери. Започнал да си пробива път към нея, Калън успя да долови последните й думи.

— … за две седмици — обясняваше тя на някакъв среброкос мъж с панталони в цвят на сьомга и бледорозова риза. — Това достатъчно ли ти е за едно интервю на място, Пол? Или ще ми поискаш и номера на обувките?

— Трябват ми десет минути в гардероба ти, скъпа — отвърна репортерът. — Или пет, ако позволиш да взема и оператора си.

— На твое място не бих го пуснала, Рейв — обади се някаква елегантно слаба дама с яркочервена коса и отровнозелен кожен комбинезон. — Няма начин да не щипне нещо и за своята мама.

— Или за себе си — добави млада тъмнокожа жена с карамелена кожа и тъмни котешки очи, преплела ръце с Рейвън. Оригинално изрисуваният саронг от остров Бали и гърленият й глас напомняха за примитивните цветове и звуци на Африка. — Кого преследваш този сезон, Пол? Италианския тенор или перуанския футболист?

— Знаеш, че никога не споделям такива неща, Алаке — изсумтя репортерът.

— Спайк! — възкликна Рейвън, надничайки над рамото на друг репортер. На лицето й се появи ослепителна усмивка. — Насам, скъпи!

Добре, че прояви съобразителност да не използва истинското ми име, помисли си Калън, докато вървеше към нея. Сега не му оставаше нищо друго, освен да разчисти апартамента, за да остане насаме с нея.

— Това е Спайк О’Шей, новият ми личен асистент — представи го тя. — Спайк, това са Пол Уинтър от New York Fashon, Дейвид Джоунс от ELLE и Хауърд Дикинсън от Cosmo. Плюс моите приятелки Джема Фърт от Лондон и Алаке от Абиджан. — Обърна се и закачливо намигна на групата. — Спайк едва навлиза в бизнеса и ще трябва да запомни куп имена…

— Моден девственик, а? — намигна му британският модел. — Няма по добър начин да си размахаш…

— Джема! — възкликна Пол и театрално докосна с длан гърлото си.

— Да си намокриш краката с тази черна птица — довърши Джема и на слабичкото й лице се появиха закачливи трапчинки.

Нигерийският модел се приближи до него и плъзна пръст по брадясала му буза.

— Но ако ти писне от мокри крака, ела да ме видиш, хубавецо — промърмори тя.

Човек би трябвало да е мъртвец от шията надолу, за да не оцени тъмната привлекателност на Алаке, помисли си Калън, докато я даряваше с усмивка.

— Ще го имам предвид — отвърна той.

— Вземи това, скъпа — засмя се Джема и подаде на Рейвън малка копринена торбичка, която измъкна от чантичката си. — Ще ти бъде полезно при всекидневните упражнения.

Калън огледа торбичката, а след това спря поглед върху жената, която искаше да удуши.

— Мадам, имам послание за вас — сдържано обяви той.

— Така ли? Извинете ме… — Рейвън хвана ръката му и го поведе към спалнята. В момента, в който затвори вратата след себе си, тя се облегна назад и вдигна глава. — Сега ще ме заключиш поне за месец, нали?

— Първо искам обяснения — изръмжа той и махна към съседното помещение.

— Малък импровизиран прием, нищо повече. — Тя посегна да го потупа по бузата и се намръщи от силата на пръстите, които се сключиха около китката й. — Жалко, че никога не си обичал купоните. Много бих искала да те видя как танцуваш наоколо с абажур от лампион на главата си.

Хватката му се стегна.

— Справяш се чудесно, ако си решила да саботираш тази мисия.

— Ти беше този, който изпрати комюникето за пресата, Спайк! — предизвикателно отвърна тя. — А аз просто реших, че ще е най-добре да отметна навреме интервютата и фотосесиите. Или мислиш, че щеше да бъде по-добре, ако го бях направила утре, по време на погребението на Порша?

Калън бавно отпусна китката й.

— Не бях помислил за това — призна той и се вгледа в очите й. — Но това не обяснява защо си поканила всичките тези облечени като клоуни хора.

Усмивката й се стопи.

— Все пак правя купон, а не пресконференция. Би било странно да не поканя колеги-професионалисти. Освен това Джема и Алаке бяха много близки с Порша, познават Ганжи, а вероятно и брат му. Ако не беше се появил, със сигурност щях да разбера дали е така.

— Отлично знаеш какви са стандартните процедури, но въпреки това ги пренебрегваш — отвърна той и се наведе към нея, усещайки дъха й. — Отсега нататък няма да правиш нищо, без да го съгласуваш с мен.

Някой почука на вратата.

— Рейвън? Какво правиш там? Да не би да си го подгонила около леглото?

— Знам си работата, Калън — отвърна тя, хвърли торбичката на Джема върху леглото и се насочи към вратата. — Остави ме да я свърша.

Той я изчака да излезе и се наведе да вдигне торбичката. Вътре имаше чифт стоманени белезници с два ключа. Това ще ти бъде полезно при всекидневните упражнения, беше казала Джема. Той никога не беше оковавал Сара, но Рейвън може би носеше белезниците вместо гривни.

Моментално си представи какво би направил с нея, ако я окове за леглото.

— Исусе! — изпъшка той и захвърли белезниците върху постелката, сякаш някой ги беше потопил в киселина. — Нощта обещава да бъде дълга!

Когато Рейвън избута навън последния репортер и се запрепъва към леглото, часът беше малко след три сутринта. Будилникът започна да звъни точно в шест. Тя отвори едното си око и изпъшка:

— Не! Аз съм си в Париж и мога да спя чак до петък по обед! — Натисна бутона за изключване, претърколи се по гръб и заби поглед в тавана. — Още малко, добричка фея, моля те!

Не се появи никаква фея с вълшебна пръчица.

— Гадно! — простена Рейвън и се надигна в леглото. — Госпожа Пийл никога не би се примирила с това!

Главната баня с размерите на малък спа център предлагаше два отделни душа и старомодна вана с крачета във формата на орлови нокти. Всичко наоколо беше облицовано с бял, пронизан от златни нишки мрамор. Рейвън моментално реши, че не го харесва, съблече се и влезе в по-близката кабина. Традиционният студен душ я накара да си припомни част от любимите фрази на Оноре, но я разсъни достатъчно, за да облече някаква хавлия и да се заеме с инспекцията на просторния хол.

Там обаче нямаше никаква бъркотия. Всичко беше почистено и подредено.

— Извинявам се — вдигна очи към тавана тя.

— Добро утро, мадам.

Насреща й срамежливо се усмихваше униформена камериерка с последната торба боклуци в ръка. — Желаете ли да включа кафе машината?

Мисълта, че може да пие нещо без силни подправки, я накара да поклати глава.

— Не, благодаря.

Телефонът иззвъня малко след като камериерката се оттегли.

Беше Хаят. От леко напрегнатия му глас можеше да се заключи, че генералът вече му е трил сол на главата.

— Извинявай за безпокойството, майоре, но след десет минути имаме брифинг в апартамента „Айзенхауер“.

— О, така ли? В такъв случай предай на Патън, че ще бъда там след двадесет.

— В слушалката се долови смутено преглъщане.

— Аз… Аз не бих те посъветвал да го караш да чака. Не и тази сутрин…

— Дай му нещо за закуска, Хаят. Вафла или каквото и да е. Когато не е закусвал, винаги е раздразнителен. — След тези думи затвори телефона и тръгна обратно към банята.

След шест години в бранша Рейвън отдавна умееше да се подготвя за ревюта или снимки за броени минути, но този път изобщо не бързаше. Когато най-после се погледна в огледалото и реши, че изглежда по-човешки, тя се върна в спалнята. На една от страничните масички лежеше поднос със закуска, очевидно донесен от камериерката. Но при перспективата за предстоящото погребение на Порша и евентуалния сблъсък с Дай Жихан, изобщо не й беше до закуска. Взе си само една препечена филийка и се насочи към апартамента „Айзенхауер“.

Миг преди да влезе, в главата й изплува споменът за онзи отдавнашен ден в манастира Шалал Хюдауан, когато отвори очи и видя Жиан-Шан изправен над нея. Не искам да правя това. По-късно, вече в селото, той й подаде цветето с кървави точици, което, както се оказа, беше издърпал от собствената й ръка. Но трябва да го направя.

Пое си дълбоко дъх, почука само веднъж и отвори вратата.

Три лица се извърнаха към нея. Кафявите очи на Конър одобрително се присвиха, докато Хаят само местеше късогледия си поглед от нея към Брук и обратно.

Капитан Оливър приличаше по-скоро на плакат за набиране на доброволци, отколкото на агент под прикритие. Чистичка и излъскана, като добре наточено острие.

Става за закачка не по-зле от всеки друг, помисли си Рейвън и отхапа от филийката. Дали си колосва бельото?

— Добро утро, майоре — поздрави Конър, огледа филийката й и подхвърли: — За нас няма ли?

— Всеки сам се грижи за прехраната си, Пери — отвърна с пълна уста тя и огледа стаята, претъпкана с достатъчно апаратура за изстрелването на совалка. Но Калън го нямаше. — Къде е шефът?

— Брук, искам обновен списък на всички членове на клана Дай, които живеят в Чикаго — изправи се на вратата Калън. Явно беше излязъл да потича за здраве, но не си беше направил труда да вземе душ и да се преоблече. Подръпна кърпата, която беше преметнал през рамо и се извърна към Рейвън: — Закъсня.

— Работната ми карта нещо засече — отвърна тя и седна на близкия стол. — Започваме ли?

Брук се обърна и тръгна към един от компютърните терминали.

— Веднага ще получите списъка, генерале.

— Можеш да го направиш и по-късно — обяви Калън, напълно равнодушен към вълните неприязън, които го обляха след тези думи. — Сега ще прегледаме още веднъж програмата за деня.

Рейвън изрита обувките си и преметна крак над страничната облегалка на стола.

— Следобед ще ми трябва малко време — обяви тя. — В „Блуми“ са обявили огромно намаление.

Конър почти се задави с кафето си, а Хаят беше готов да стори същото, макар и без кафе.

— Ти млъкни и слушай! — насочи пръст в гърдите й Калън.

Тя мълчаливо козирува с препечената филийка.

Конър тактично застана между тях и разгъна някаква диаграма върху ниската масичка.

— Разположението на гробищата и мястото, на което ще се проведе опелото на мис Порша — поясни той, след което очерта алеите за достъп и вероятната посока, от която може да се появи контингентът на Дай.

— Охрана? — подхвърли Калън, докато бършеше лицето си с кърпата.

Рейвън долови миризмата на тялото му и се размърда в стола. Колко много обичам да се поти, въздъхна в себе си тя. Със сигурност мирише на мръсни чорапи като всеки друг мъж, пробягал пет километра, но това изобщо не ми пречи.

— Дай е постоянно обграден от най-малко четирима огромни трошачи на кости, които със сигурност ще имат и подкрепления. Освен това ще разположи минимум шестима мъже в и около траурната зала, плюс два пъти повече в зоната около нея. — Конър разпръсна по масичката няколко снимки от охранителни камери и започна да описва мъжете, запечатани върху тях. — Преди време Жихан предпочиташе да се движи сам, но сега, след като вече е официален наследник, охраната на баща му със сигурност се грижи и за него.

Брук разглеждаше фотографиите като подозрителен данъчен инспектор.

— Защо му е толкова многобройна охрана?

— Това е авангардният отряд на клана — отвърна Калън и посочи диаграмата. — Тук те ще бъдат на открито, изложени на евентуална атака от движещи се коли или снайперисти. Колкото повече хора участват, толкова по-надежден ще бъде живият щит срещу куршумите.

— Дай оперират извън Чикаго — добави Конър. — Това не е тяхна територия и има опасност от появата на местните банди, които може би ще дойдат на погребението с цел демонстрация на сила.

— Хм — вдигна ръка Рейвън. — Лично аз не обичам да играя ролята на мокро одеяло. Със сигурност ще ми бъде трудно да установя контакт с обекта, ако някой стреля по него.

— Не се тревожи за това. Вече съм уредил местната полиция да блокира и охранява района. Просто трябва да изглеждаш красива и безобидна. — Калън се извърна към Хаят и попита: — Мониторинг?

— Три скрити камери в постамента с цветя, плюс по още една в двата края на ковчега. — Ръката му механично намести очилата върху тънкия нос. — Освен това разполагаме с параболична камера, мрежова инсталация и апаратура за дистанционно наблюдение.

— Мрежова инсталация? — вдигна вежди Рейвън.

— Това е революционно ново изобретение, успешно издържало тестовете на НАСА — отвърна с хлапашка усмивка Хаят и разтвори едно куфарче върху масата. — Представлява уникален хай-тек микрофон, истинско произведение на изкуството. — Протегна ръка и вдигна парче прозрачна материя от сребърни нишки, наподобяваща воал. — Когато това нещо е на главата ти, можеш да уловиш шепот от пет километра разстояние.

— Как? Може би чрез някакви трептения?

Приел любопитството й за истинско, Хаят се впусна в подробни обяснения.

— Фибрите са моделирани така, че реагират само на човешка реч. Те не само улавят правилните звукови вълни, но и потискат всички странични шумове, преди да изпратят сигнала до базовия приемник.

Рейвън протегна ръка и опипа тънката материя.

— Прилича ми на вълна, при това доста груба — обяви тя.

Вместо да се обиди, специалистът доволно кимна с глава.

— Знам това. Все още работим върху качеството на тъканта. Нишките са изработени от синтетично влакно с кристалната решетка на обикновен кварц. Но след това…

— Благодаря, лейтенант — прекъсна го Калън, приближи воала до гърдите на Рейвън и промърмори: — Май ще се наложи да смениш дрехите си, защото прозират през това нещо.

— Те прозират през всяка материя — отвърна тя. — Не мога ли направо да го облека?

— За всеки случай ще разполагаш и с обикновен предавател — махна към гърдите й Хаят.

Рейвън потърка вътрешността на китката си с воала, огледа резултата и поклати глава.

— Не мога да нося това нещо на голо.

— Страх те е да не се протъркаш? — иронично подхвърли Брук.

— Не, разбира се — отвърна Рейвън. — Но следващия месец ще се снимам в реклама на бански за Спортс Илюстрейтид, а в договора има специална клауза срещу протърквания и зачервявания. — Отново огледа материята в ръцете си и се обърна към Хаят. — Трябва ли да се носи разгърната, за да работи?

— Работата е там, че това изобщо не е необходимо — тържествуващо се усмихна специалистът. — Може да се увива върху всяко тяло, ръка или крак.

Рейвън намачка с пръсти материята и я уви около шията си като шал.

— Така ще работи ли?

— Мили боже — засмя се Конър и се извърна към Хаят. — Когато свършим с това нещо, спокойно можеш да го предложиш като аксесоар!

— Достатъчно — обади се Калън и стана от мястото си. — Брук, ти оставаш в микробуса с Хаят, откъдето ще наблюдавате Рейвън. Конър, ти ще й правиш снимки от границата на периметъра, а аз ще я придружа в сградата и ще й пазя гърба. Вземи предавателя!

Рейвън започна да разкопчава блузката си, но една силна ръка я извади от стола.

— Какво? — изненадано зяпна тя.

— Ще го направим там — отвърна Калън и кимна към главната спалня. После издърпа от ръцете на Хаят предавателя, свързан с портативен магнетофон, огледа присъстващите и отсече: — Тръгване точно в десет. Дотогава трябва да сте готови.

Рейвън извъртя очи зад гърба му, но покорно го последва в съседната стая.

Той нямаше намерение да я кичи с кабели, но ако беше възложил тази задача на Брук, ситуацията със сигурност щеше да заприлича на котка, хвърлена в студена вана.

— Съблечи се.

Рейвън отново започна да разкопчава блузката си.

— Спокойно можеше да възложиш това на Снежната кралица — подхвърли тя.

— Брук си има друга работа. — Проверката на връзката между предавателя и рекордера беше отлично оправдание да наблюдава стриптийза. Но въпреки това той я гледаше само с крайчеца на окото си — като гимназист, попаднал под влиянието на хормоните. — Побързай!

Бельото на Рейвън не се различаваше по нищо от останалия й гардероб — астрономически скъпо, френско, греховно съблазнително. Под бялата копринена блузка носеше сутиен от лъскав сатен, изработен по поръчка да отговаря на цвета на кожата й и — естествено — едва-едва да прикрива гърдите й. Двете триъгълни чашки бяха поръбени с тънък ред дребни перли, а закопчалката на гърба беше изработена от цяла черупка на сладководна мида.

Тя погледна надолу и плъзна пръст по шевовете.

— Не знам каква част от това ще съумееш да натъпчеш вътре, без да си проличи — промърмори. — Може би трябваше да взема назаем някой сутиен на капитана, защото тя носи по-голям номер от мен.

— Не.

Калън нямаше представа за бързината, с която се придвижва, но миг по-късно осъзна, че вече е отместил ръката й и долепя тънкия кабел до кожата й, за да прецени дължината му. Когато щракна закопчалката, тя инстинктивно вдигна ръце да задържи сутиена на мястото му.

Устните му се извиха леко нагоре в мига, в който ръцете й се отпуснаха, за да се превърнат в юмруци.

— Спокойно. Приеми го като суха тренировка с онзи бански костюм.

Тя изпусна лека въздишка и наведе глава, за да го вижда.

— Слушалка ли ще използвам, или НАСА е разработила някакво микрофонче във формата на косъм?

— Слушалка. А сега не мърдай. — Намести жицата така, че миниатюрният микрофон да остане скрит под закопчалката, после се наведе и прокара кабела под бюста й. Кокалчетата му докоснаха леко овлажнялата й кожа. — Потиш се.

— Ти също.

Би трябвало да знае това. Очите й бяха като радари.

— Защо?

Той вдигна глава и срещна погледа на кафявите й очи.

— Стомахът ми се бунтува — поясни тя и плъзна пръсти по плоския си корем. — Не обичам да погребвам приятели.

Той хвана ръката й и я притисна към жицата.

— Задръж така, докато я фиксирам.

Калън подсуши кожата й с кърпа, а след това залепи жичката към гърдите и корема й. Малките лепенки в телесен цвят покриха по-тъмния кабел, правейки го напълно невидим под блузката.

Но докосването до нея го накара да стисне зъби с такава сила, че челюстите го заболяха.

— Дръпни си ципа.

Тя покорно разхлаби копринените си панталони, а той мина отзад и залепи рекордера в долната част на гърба й.

— Остави го хлабав, за да не изскочи, когато сядам.

Той подръпна тиксото и върховете на пръстите му се допряха до кожата й.

— Така добре ли е? — попита, не пропуснал да забележи как тялото й потрепна.

— Не — закачливо отвърна тя. — Непрекъснато лепя записващи устройства по тялото си, защото ми помагат да се отпусна след дългия ден, през който съм изглеждала красива и безполезна.

— Не трябваше да го казвам — отвърна с леко чувство за вина той.

— Защо? Винаги си го мислил. — Ръцете му се отместиха и тя направи малка крачка встрани, оправяйки блузката и панталоните си. Огледа се в огледалото, направи една–две дребни корекции и добави: — Освен това си прав. Красотата винаги е печеливша, но едновременно с това и безполезна. Агентът, който я притежава, винаги бие на очи.

Заковал поглед в нея, той се опитваше да види предишната Сара.

— Някога ти беше красива по свой начин.

Тихо изречените думи увиснаха за известно време помежду им, после тя поклати глава.

— Бях добра в работата си, защото оставах незабележима.

Той не хареса начина, по който го каза — сякаш беше убедена, че е грозна. Същевременно осъзна, че няма как да възрази, без да подхванат поредният мач на надвикване. В крайна сметка се задоволи с нещо по-неутрално.

— Ти беше добър агент и отборен играч.

— Точно така. Сто процента концентрация, двайсет и четири часа в денонощието, седем дни в седмицата. — Вдигна фината мрежа, уви я около шията си и добави: — Точно като теб.

Високата и красива жена пред огледалото не е Сара, напомни си той. И никога вече нямаше да бъде Сара.

— Вече не.

— Така е, генерале — кимна тя. — Вече не.

Дълг. Чест. Родина.

Брук Оливър вярваше в тези три думи от мига, в който постъпи в Уест Пойнт. Единствената мечта в живота й беше да стане армейски офицер, точно като баща си. Взе това решение в деня, в който той намери смъртта си в пясъците на Кувейт.

Тогава тя беше твърде малка, за да зърне знамето, с което беше увит ковчегът му. Майка й я вдигна на ръце и прошепна да каже сбогом на татко си. Това беше мигът, в който Брук уви малките си ръчички около шията на разплаканата жена и прошепна в ухото й, че един ден и тя ще стане боец, за да открие и застреля мъжете, отнели живота на баща й. А майка й спря да плаче.

— Да, миличка — тихо отвърна тя. — Ще направиш това за твоя татко.

А след това се погрижи да превърне мечтата й в действителност, като я записа в Школата за запасни офицери. Наложи се Брук да пожертва много неща, за да тръгне по дългия и труден път на баща си.

Нали искаш татко да се гордее с теб?

Често повтарян от майка й, този въпрос беше достатъчен, за да върви напред.

Докато другите момичета ходеха на танци и забавления, тя си стоеше у дома и зубреше въпросите за приемния изпит. И усилията й бяха възнаградени. Много бързо се издигна до една от отличничките в класа, а при завършването беше наградена със специална грамота с цитат от устава на Младежката военна организация, гласящ „Кадетът не лъже, не мами и не краде, нито пък толерира онези, които правят това.“

Но животът се обърна така, че днес Брук даваше подкрепата си на предател, който вършеше всички тези неща, а вероятно и много повече.

— Не мога да повярвам! — прошепна тя, докато нагласяваше слушалките на главата си и търсеше честотата на Рейвън. Дългата черна лимузина през две коли от вана умело си пробиваше път в сутрешния трафик на Манхатън. — Ние се пържим в този сандък, а тя се разхожда из града с шибана климатизирана лимузина!

— Това е само една от придобивките на известните личности — промърмори Конър, докато проверяваше пълнителя на оръжието си и навличаше тъмно сако от туид. — Всъщност, какъв ти е проблемът с Рейвън? Доколкото виждам, тя се държи съвсем приятелски с теб.

— Не ме ядосвай! Тя е една празноглава кукличка и нищо повече!

Брук се вслуша в гласа на Калън, който видимо омекна при контакта с моделката. Добрата лингвистична подготовка й позволяваше да улавя нюансите, които бяха недостъпни за обикновените хора. Беше дълбоко убедена, че генералът и кукличката се познават много добре.

Още се чувстваш зле, нали? Гласът на Калън се понижи до шепот: Много си бледа.

Заболя ме главата. Случайно да имаш аспирин?

Нямам. Недоволството му се усети съвсем ясно. Трябваше да хапнеш нещо, преди да напуснем хотела.

Мисля, че тази сутрин и ти преливаш от радост и щастие, засмя се Рейвън.

Интимността в тези думи накара Брук да скръцне със зъби. Тя смъкна слушалките и ги захвърли встрани.

Конър Пери се наведе да провери конзолата.

— Проблем?

— Не, чувам ги достатъчно ясно. — Давайки си сметка, че Конър работи за генерала от доста време, тя направи опит да прозвучи небрежно. — Някога са спали заедно, нали?

— Може би — равнодушно сви рамене колегата й. — Но това не е наша работа.

— Тя спомена нещо от сорта, че когато не е закусвал, той става раздразнителен. — При тези думи Хаят отмести очи от пътя и се обърна. — Няма друг начин да знае такива неща.

— Аз също ги знам, въпреки че не съм спал с него — промърмори Конър.

— Няма значение — тръсна глава Брук, смени касетата на рекордера и засече времето. — Каквото и да са имали помежду си, то е минало. — Забелязала погледите, които си размениха двамата мъже, тя рязко се обърна. — Тя не е нищо повече от едно допълнително удобство и ще се върне в Париж да си лакира ноктите в момента, в който операцията приключи.

— Не усещам ли завист в тези думи? — подхвърли Конър, прибра пистолета си в кобура и посегна към слънчевите си очила, оборудвани с миниатюрна слушалка. — Целиш се твърде високо, капитане. Може би трябва да постъпиш във Военновъздушните сили.

— Майната ти, Пери — отвърна тя и опипа косата си, стегната на кок. — Някога Равенович може и да е била агент на ОКР, но отдавна е забравила всичко. Вероятно е получила мозъчно увреждане от проклетите френски парфюми.

— Леле-мале! — засмя се Хаят.

Конър се обърна назад и понижи глас:

— Виж какво, знам, че не я харесваш, но ще ти дам един приятелски съвет — трябва да промениш отношението си към нея.

— От къде на къде? — мигновено реагира тя.

— Ако не сме на една вълна, няма как да си свършим работата. — Замълча за момент, после тонът му се промени. — Ние сме армията, нали? Следователно трябва да работим в екип!

— Аз съм тук, Пери — размаха слушалките тя. — Всеки час и всяка минута!

— Така и трябва да бъде. Не знам какво става с майора, но тя явно е изгубила равновесие. Зная го, защото съм работил с нея и преди. Но откакто се появи, Калън е готов да ни отхапе главите. Ако ти продължаваш да се държиш враждебно с Рейвън, тя ще се държи все по-неадекватно, ще вбесява шефа и в крайна сметка ще провали операцията!

Брук никога не беше виждала Конър Пери толкова ядосан и изведнъж изпита нещо като шок, че именно тя беше станала причина за състоянието му. Самоконтролът й моментално влезе в действие.

— Прав си, извинявай — промърмори тя.

— Няма нищо — овладя се Конър и се зае да закопчава сакото си, докато Хаят спираше на една от гробищните алеи. — Навеждаш глава и наостряш уши, ясно? Аз изчезвам от тук.

Брук върна слушалките на главата си, потискайки поредния гневен пристъп. Засега щеше да остане в играта, но нямаше никакво намерение да обърне гръб на крайната си цел. Калън Грейди беше брилянтен офицер и със сигурност щеше да стигне до Генералния щаб. И тогава единственото, което ще му липсва, ще бъде верният партньор, който не само разбира уникалната му позиция, но и прави всичко възможно да укрепи и разшири властта му.

А този партньор щеше да бъде тя.

— Сега е времето да прехвърлим онази информация, капитане — промърмори Хаят и очилата му проблеснаха. После се прехвърли от шофьорското място на един от компютърните терминали и включи модема на лаптопа, който беше прибрал от апартамента на Рейвън. — Какво ли очаква шефа?

— Най-вероятно всичко — отвърна Брук, а в душата й помръдна надеждата, че ще открият нещо, което окончателно ще съсипе репутацията на Рейвън. — Просто копирай файловете.

Хаят установи връзката и влезе в личните данни на Рейвън.

Около триста души се появиха да отдадат последна почит на Порша Сантяго — модели, фотографи, дизайнери. И почти всеки един от тях се спря да размени няколко думи с Рейвън. Тя стискаше ръце и приемаше съболезнования, но през цялото време усещаше погледа на Калън върху себе си.

— Обектът приближава — прозвуча гласът на Конър в миниатюрната й слушалка.

Двама китайци се изправиха от другата страна на гроба и потънаха в почтително мълчание. Зад тях се образува плътна стена от бодигардове. Благодарение на големите и силно затъмнени слънчеви очила, Рейвън получи възможност да огледа внимателно бащата и сина, но не направи опит да привлече вниманието им.

Дай Руибан наподобяваше древна, обрулена от времето статуя, безмълвна и неподвижна. Присвитите му очички се плъзнаха по тълпата опечалени и спряха върху фигурата на свещеника, появил се да благослови гроба и да прочете последните молитви. Изражението му оставаше любезно, но едновременно с това хладно и дистанцирано.

Той е тук, защото го изисква дългът му, помисли си Рейвън. Бас държа, че е закопал доста хора.

Снимките на Жихан, които й показа Калън, я бяха подготвили за жестоките му черти, но не и за присъствието му. Слабата му и стройна фигура на кикбоксьор буквално вибрираше от напрежение. Тъмните му очи скачаха от лице на лице, а съдейки по решително стисната брадичка, той беше разстроен, а вероятно и ядосан. В един момент погледна право в нея и тя усети как по гърба й пробягват студени тръпки.

Този лично е заравял хора, изпитвайки удоволствие от това. Но дали е бил в състояние да убие собственият си брат?

Като за начало, Рейвън дари Жихан с леко и почтително кимане, след което пристъпи към майката на Порша.

— Госпожо Сантяго? Добре ли сте?

Възпълната бразилка почти не говореше английски, но от стенанията и начина, по който кършеше ръце личеше, че всеки момент ще рухне. Отнякъде се появи Джема Фърт, която застана от другата страна на отчаяната жена и двете с Рейвън я подкрепиха по време на кратката служба. Накрая се намеси свещеникът, който я отведе по-далеч от гроба.

— Какъв ад! — прошепна Джема.

— Не и за Порша — поклати глава Рейвън. — Тя вече е на небето и вероятно спори с Господ за ново и по-добро оформление на крилата. — Наведе се да остави своето цвете върху ковчега и изведнъж замръзна.

— Беше бързо — прошепна Калън, изправил се зад нея.

Тя почти не го чу, заковала поглед върху двата лотоса, положени върху ковчега.

— Ужасен начин да си отидеш — каза изправилата се до нея Джема и подритна с острата си обувка мъничка бучка пръст. — Моля те, Порша, открий неколцина от тези „ангели“ вместо мен!

След тези думи се отдалечи, неспособна дори да погледне ковчега.

Рейвън продължаваше да фиксира двете бели цветчета. Веднъж би могло да бъде случайност, но не и два пъти. Може би сега е времето за една хубава молитва. Но преди това щеше да махне проклетите цветя от последния дом на приятелката си.

Наведе се и докосна с длан полираното дърво, а после, сякаш случайно, бръсна лотосите на земята.

Стъпка ги с крак, опитвайки да ги натика в тревата.

— Пази ни и вечно ни закриляй, Боже. Амин.

Ще пипна тези, които ти причиниха това, мила. И на нас също.

— Пази се, сладка моя. Нека бъде приятно дългото ти пътуване.

Убийството на Ганжи и приятелката му в японското посолство беше опияняващо, но твърде кратко, помисли си Лотос. Нямаше достатъчно време да се наслади на прекрасните шарки, изрисувани от кръвта върху скъпите вносни плочки.

Присъствието на погребението не беше част от сделката, но все пак представляваше известна компенсация за прекалено краткия миг на самия удар. На всичкото отгоре тук се появи и един добър бонус, който не беше очаквал. Доказателство за съществуването на свидетел на други, далеч по-стари престъпления, извършени от Лотос.

Медиите обожаваха Рейвън не само заради блестящия й външен вид, но и заради тайнствеността, която я заобикаляше. Всички знаеха, че е американка, но никой не можеше да назове фамилното й име. Повечето модели не умееха да използват функциите на мобилните си телефони, но за нея се говореше, че е отличен компютърен специалист.

А сега забеляза и цветята ми, които безмилостно стъпка!

Лотос винаги държеше на точната бройка на труповете — стриктно и задължително изискване както на професията, така и на кариерното планиране. Но въпреки това, след всичките тези години на убиване срещу пари, едно тяло остана непреброено — това на младата агентка на американското разузнаване, която беше ликвидирана при една старателно организирана операция в Китай.

Лотос я помнеше много добре. Изражението на ужас в очите, миг преди да я застреля в лицето, беше напълно задоволително. Страхът и ужасът в очите на жертвите неизменно бяха най-добрата част на този акт.

Но когато по-късно Лотос се завърна в храма, от жената с кафявите очи бяха останали само следите от влачене, водещи към джунглата. Бързото претърсване на района не даде отговор на въпроса какво е станало с трупа. В крайна сметка беше решено, че гладните горски животни са свършили работата на природата.

Рейвън изобщо не приличаше на въпросната млада агентка. А и оцеляването след подобна драма беше задължително свързано със сложни реконструктивни операции. Нима беше възможно да използва сегашната си професия като прикритие за истинската работа в областта на разузнаването? Дали появата й в Щатите беше свързана с погребението на приятелката й, или за да открие извършителя на всички тези убийства и собственото й обезобразяване?

Дивечът, който мечтае да се превърне в ловец, помисли си Лотос и леко се усмихна. Каква приятна мисъл!

5.

— Раздвижи се! — докладва в микрофона Конър. — Право към теб, Стреч. На два часа!

— Започва се — прошепна Калън, пусна ръката й и се насочи обратно към гроба.

— Много хубава служба — подхвърли появилата се отнякъде Алаке и докосна рамото й. — Не знаех, че се молиш, Рейвън.

— Остатък от навиците, придобити в Католическия колеж — изправи се тя. Редом с Алаке стоеше Джема, в компанията на обекта.

— Здравейте.

— Това е Дай Жихан — представи го Алаке. — Брат му загина заедно с Порша. — Направи елегантен жест и добави: — Разбира се, вие познавате Рейвън, Жихан. Двете с Порша бяха колежки в Париж в продължение на доста време.

— Господин Дай — леко склони глава Рейвън, далеч от мисълта да подава ръка. — Съжалявам за брат ви.

Жихан я дари с изпитателен поглед, след което махна по посока на ковчега.

— И аз за вашата приятелка. Беше твърде млада и хубава, за да умре по такъв ужасен начин.

Което изобщо не би ти попречило да я пронижеш с меча си или да изколиш целия ми екип, отвърна мислено тя. Правеше всичко възможно да запази сдържаното изражение на лицето си, но усещаше как кръвта й кипва. Ако това наистина е твоя работа, съдбата ти ще бъде същата!

— Благодаря.

— Не знам за вас, но аз със сигурност бих ударила едно питие — обади се Джема и притисна с длани корема си. — Какво ще кажете да потърсим някоя малка и тъмна таверна и да изпием по халба-две?

Рейвън поклати глава. Нямаше нужда да имитира загрижеността, която прозвуча в гласа й.

— Съжалявам, но не съм в настроение за кръчми.

— Следобед даваме малък прием за приятели — подхвърли Жихан. Думите му бяха предназначени за Джема, но очите му не слизаха от лицето на Рейвън. — Можете да дойдете и да изпиете по едно питие с мен.

Азиатците са далеч по-резервирани от другите раси, особено в езика на тялото, но Рейвън моментално усети повишеният му интерес.

— Не бих желала да отнемам от личното ви време — отговори тя.

— За мен ще бъде удоволствие — направи крачка напред Жихан и тънките му устни се разтеглиха в усмивка. — Надявам се и за вас.

Беше налапал въдицата.

— Ще ми бъде приятно — кимна тя, придавайки пресилена топлота на думите си.

— Здравей, светлина на живота ми!

Само един човек на света я наричаше така.

— Ник! — възкликна Камеко. — Каква изненада!

— Върнах се миналия месец, но все не ми оставаше време да ти се обадя — поясни бившият й съпруг и загрижено добави: — А би трябвало!

Но тази загриженост беше доказателство, че лъже.

— Аз съм добре — отвърна тя, но съвсем не се чувстваше така. — Как мина пътуването ти?

— Успях да оцелея, въпреки че Токио е все така претъпкан с народ, мръсен и скъп. Задръж така за момент! — Дланта му покри мембраната, но тя все пак успя да долови далечния глас на диктора, който обявяваше гонките. — Отслужиха опело за баща ти в семейния параклис. Всички бяха там.

— С изключение на мен.

В слушалката се разнесе шумоленето на хартия.

— Чичовците ти бяха доста разстроени от твоето отсъствие. Обясних им как се чувстваш, но знаеш какви са възрастните хора. Семейството си е семейство. — Щракна запалка, последвана от шумното поемане на дима.

— Не трябва да пушиш — напомни му Камеко, която не понасяше цигарите.

— Намалил съм ги. Как върви бизнесът с бижута?

Тя затвори очи.

— Пак ти трябват пари, нали?

— Не, не! — възмутено отвърна той. Сякаш никога в живота си не й се беше молил за заем. — Оправям се. Брат ти наистина се грижи много добре за мен.

Меко дори не искаше да чуе за парите, които бившият й съпруг беше заел от роднините й.

— Тогава какво искаш, Ник?

— Слушай, Меко. Получи ли нещо от баща ти преди смъртта му?

Тя погледна плика, който беше оставила на бюрото.

— От къде на къде? Много добре ти е известно, че ние с баща ми не се сме си говорили от години.

— Заради мен — промълви като виновно дете той.

— Заради теб — съгласи се тя.

— Не аз подадох молба за развод, Меко. Това беше твое решение. Ако зависеше от мен, щяхме да си останем завинаги женени. — От устата му се откърти тежка въздишка. — Защото те обичах, скъпа. И все още те обичам.

Този път казваше истината. Ник Хосю беше крадец, лъжец, комарджия и измамник, изпълняващ длъжността касиер на баща й. Но той наистина я обичаше. Дори й беше верен — разбира се, доколкото може да бъде верен човек, който профуква и последния си цент на комар.

Тя го заряза веднага след като банката прибра малката къщичка, която си купиха с парите от сватбата. Оказа се, че макар Ник да беше поел грижата за семейните финанси, той не беше внасял ипотечните вноски осем месеца поред. Смаян и ужасен, той я беше последвал, молейки я да го прибере с вече втръсналите й обещания да се поправи.

Не ми причинявай това, Камеко! Ще ти купя по-голяма и по-хубава къща.

Но тя отказа. Беше й дошло до гуша от малките унижения и предателства, на които непрекъснато я подлагаше. В крайна сметка той, както винаги, отиде при баща й. А Такеши й заповяда да се върне при съпруга си. Обеща да изплати заемите, теглени от различни лихвари, но срещу това Камеко трябвало да работи по-добре за задоволяване нуждите на съпруга си.

Време е да имате деца. Те ще го накарат да си седне на задника.

Заповедта да има дете беше последната капка, която преля чашата. Още същия следобед Камеко си нае адвокат и започна процедурите по развода.

— Трябва да затварям, Ник — промърмори в слушалката тя, прогонвайки болезнените спомени. — Имам работа. А ти се пази.

— Добре, но обещай да ми се обадиш, ако получиш нещо от баща си. — Насреща отново прозвуча пресиленият му смях. — Знаеш как работи китайската поща. Сякаш я превозват с волски каруци.

Отстъпила пред любопитството си, тя попита:

— Но какво мислиш, че би ми изпратил той?

— Нещо много важно, цветенце. Ще ми се обадиш, нали?

Тя остави слушалката и посегна към плика. Желанието й да го отвори се беше изпарило в момента, в който разпозна насечения почерк на баща си. Съдържанието му се оказа абсолютно непонятно, включително снимката на някаква сабя и бележката под нея.

„Използвай този исторически артефакт за идентификация. Добре запазена бойна сабя, както е установило проучването. Всички са скептични и предпазливи. Не предавай близките си роднини, преди да получиш всичко по специален пратеник. Добрините чакат някой да ги открие.“

— Добрините — изсумтя тя и прибра писмото в чекмеджето, за да не го гледа. — Кога ли си вършил някакви добрини, тате?

Телефонът отново иззвъня. Тя посегна към слушалката, молейки се да не е пак Ник.

— Ало?

— Госпожица Саюра? — попита женски глас. — Обажда се Валанс Сен Шарл от Ню Орлиънс.

— Да?

Името й беше напълно непознато.

— Извинявам се за безпокойството. — Гласът беше приятен, с мек южняшки акцент. — Опитвам се да открия една колекция от стари азиатски оръжия.

— Съжалявам, но не се занимавам с подобен вид реставрации — сбърчи вежди Меко.

— Под „открия“ имах предвид колекцията от саби „Белия тигър“, която беше открадната от музея на Ню Орлиънс миналата зима. Двамата със съпруга ми поехме този ангажимент.

Текстът в писмото на баща й заплашваше да прогори клепачите й.

— Не зная нищо за това, госпожице Сен Шарл.

Жената замълча за момент, после подхвърли:

— Надявах се, че баща ви може би знае нещо.

Меко изведнъж изпита желание да избухне в истеричен смях.

— Бих го попитала, но той е мъртъв. Сбогом.

Остави слушалката. След малко телефонът отново иззвъня, но тя издърпа кабела от щепсела в стената.

Който искаше да говори с нея, ще трябва да я потърси по-късно.

Нещо не беше наред.

Калън отбеляза колко притихнала беше Рейвън по обратния път към хотела, но не каза нищо. Все пак беше погребала близка приятелка, но въпреки професионалните си контакти със смъртта, все още не можеше да свикне с нея.

Това беше една мъничка частица от Сара, която се беше запазила.

Но въпреки това запази мълчание. Подхвърли само една-две думи по време на съвещанието за следващата фаза от операцията, което проведоха в хотела. Наложи се да я попита два пъти за контактите на Джема Фърт, преди да му отговори. Дори не възрази на предложението му да се преоблече, за да монтират устройството в по-солидния ревер на жакета й.

— След колко време ще пристигнем, Кон? — попита той.

Помощникът му, който беше поел волана, погледна часовника си.

— Петнадесет-двадесет минути, шефе.

— Благодаря. — Вдигна разделителното стъкло и се обърна към Рейвън. — Какво ти е?

— А? — неразбиращо го погледна тя, извръщайки глава от прозореца.

— Държиш се като объркан новак. — Не пропусна да отбележи изненаданото й примигване и виновното изражение, което за миг проблесна в очите й. — Какво те изплаши?

— Нищо — сви рамене тя. — Предполагам, че часовата разлика ми се отразява.

— Сутринта беше готова да пребориш тигър с едната си ръка, докато с другата лакираш ноктите на краката си — поклати глава той. — А сега дори не чуваш какво ти говоря. — Отпусна й една минута за отговор, след което рязко попита: — Криеш ли нещо от мен?

— Не.

— Рейвън!

— Добре де — промърмори тя и сведе поглед към ръцете си. — Имаше нещо. Там, по време на погребението… Снимките от местопрестъплението още ли са у теб?

— Да — кимна той, извади плика от куфарчето си и й го подаде. — Ето ги.

Рейвън набързо ги прегледа и извади онази, която беше направена от горе на долу, директно към пода.

— Знаеш ли дали това кожено палто принадлежи на Порша?

— Вероятно — кимна той. — Цялото беше в нейната кръв. Но ще поискам потвърждение от вашингтонските ченгета. — Забеляза как кокалчетата й побеляват: — Защо е толкова важно палтото?

— Не палтото, а цветята върху него. Някой е поставил два лотоса, същите като тези, които лежаха върху ковчега.

За повечето мъже цветята са си цветя. Въпреки това Калън вдигна снимката и започна да я разглежда.

— Мислиш, че това е някакво послание?

— Може би — кимна тя и й посочи необичайните розови краища на цветчетата. — Лотосите са бели или розови, но тези са някакъв хибрид.

— А защо не искаше да ми кажеш?

— Не бях сигурна, че има някаква връзка — отвърна тя и отново се обърна към прозореца. — И все още не съм.

Той пък не беше сигурен, че това е цялата истина, но тя все пак се беше поотворила. Извади джиесема си, набра директора на погребалния дом и го инструктира да прибере всички цветя от гроба. След това се свърза с екипа криминалисти и им каза да съпоставят цветята от погребението с онези, които са открили на местопрестъплението.

Забелязал, че Рейвън все още е напрегната, той реши да я остави на мира. Усещаше, че крие още нещо, но не искаше да я притиска.

След това изведнъж си даде сметка колко ще му бъде трудно, когато дойде време да се разделят.

— Нека поговорим за начина, по който ще действаш по-нататък.

— Нека не го правим, но все едно, че сме го обсъдили.

— Предполагам, че няма да е трудно да привлечеш вниманието му. — Достатъчно беше да се появи някъде, за да накара мъжете да си изкривят вратовете след нея. — Трябва да го накараш да говори за брат си — кога го е видял за последен път, какво мисли за него, колко са били близки и други подобни неща.

— Знам какво трябва да свърша, Калън.

— Все пак да направим една репетиция — настоя той, опитвайки да я измъкне от летаргията.

Тя прокара пръсти през косата си.

— Искаш само диалогът или цялата роля?

— И двете.

Рейвън изведнъж обърна гръб на прозореца. На лицето й грееше ослепителна усмивка. Преображението беше толкова внезапно, че той неволно се сви, когато тялото й се озова по-близко до неговото.

Как го прави, за бога?!

— Имате прекрасен дом, мистър Дай. — Ръката й свенливо докосна рамото му, а след това описа широк кръг. — Какви прекрасни инструменти за изтезания! А по „желязната девица“ дори има кръв!

Сарказмът й му помогна да проветри съзнанието си.

— Придържай се към ролята, Рейвън.

Тя кимна и се премести с още два сантиметра към него.

— Порша много ще ми липсва! Тя беше страхотна приятелка. Много съжалявам и за вашата загуба. — Усмивката й неусетно премина от топла в състрадателна. — От пръв поглед личи, че двамата с брат ви сте били много близки. Вярно е, нали?

— Достатъчно близки, за да го убие — рече Калън. — Добре. — Значи правиш всичко възможно да го накараш да говори за брат си. А после какво?

— Бяхте ли във Вашингтон, когато се случи това ужасно нещо? — продължи тя и отново се премести към него. Вече беше съвсем близо и го докосваше с ръце. — Порша много обичаше Ганжи. От нея знам, че искаше винаги да е с него и… — Ръката й се плъзна надолу и пръстите й докоснаха неговите.

— Пипаш ме… пипаш го… прекалено често — дръпна се Калън.

— Нищо подобно — поклати глава тя. — Азиатците обичат жените им да флиртуват с глас и тяло. — Пръстите й легнаха върху бедрото му и го стиснаха. — Ей, това е прекалено.

Калън бързо отмести ръката й, още преди да усети как мускулите му се стягат.

— Ако действаш прекалено бързо, ще провалиш всичко — предупреди я той. — Не забравяй, че се запозна с него едва тази сутрин.

— Не съм забравила — погледна го право в очите тя. — Но въпреки това успях да измъкна доста неща от него.

— Продължавай. Дай ми обобщение, но не ме пипай.

Тя въздъхна.

— Опитвам да установя местонахождението му по време на убийството, а после го карам да ми покаже къщата. Така ще мога да разгледам офортите му, а също така да ме подуши и заподсмърча. Докато му текат лигите, аз научавам каквото мога за клана, за баща му и за уличните войни, които се водят. — Отметна глава и добави: — Може би ще ми дадеш някакви съвети?

— Никак не си забавна.

— Ти също — отвърна тя и вдигна ръце над главата си. — Какво всъщност очакваш от мен, Кал? Може би да го съблазня върху масата, редом с купата пунш, направо пред гостите му, баща му и Господ? А после да офейкам с него и съкровищата на клана?

Той не се остави да бъде подведен.

— Имаш един-единствен шанс да постигнеш нещо с него! Затова не го пропускай.

— Няма да го пропусна, по дяволите! Остави ме на мира!

Бяха съвсем близо един до друг. Достатъчно беше да протегне ръка и да я сграбчи в прегръдките си, а след това да я нацелува на воля — чак докато престане да му се зъби. Гневът й се отразяваше добре — очите й блестяха, бузите й бяха розови. Вече изобщо не приличаше на призрак.

Сега му оставаше само да я стимулира, за да използва магията си. Която обаче би могла да й докара и някой нож в ребрата.

— Пристигнахме, шефе — почука по разделителното стъкло Конър.

Дай Руибан разпореди на иконома си Ран да запари чай и се намръщи от намесата на сина си, който поиска да му донесат и бутилка уиски.

— Още е рано за алкохол — промърмори той.

Ран Пенг, който обслужваше двамата мъже достатъчно дълго, за да знае кога да изчака, търпеливо изучаваше излъскания под в краката си.

— Донеси я — заповяда Жихан. Икономът се оттегли едва когато Руибан не възрази. — Не ме третирай като дете! — мрачно добави по-младият мъж. — Нито пред прислугата, нито пред хората ми!

— Тогава не се дръж като такова — не му остана длъжен Руибан, наблюдавайки как синът му съблича сакото си и започва да крачи напред-назад, докато поръчката им беше изпълнена и отново останаха сами. — Какво стана с онези агенти на ФБР?

— Хидравликата е изтекла точно толкова бавно, колкото трябва, а запалителният заряд в резервоара свърши останалото. — Жихан глътна питието си на един дъх и отново напълни чашата си. — Те са мъртви, а колата им е напълно унищожена.

— Предупредих те да изглежда като катастрофа.

— Пожарът е унищожил всякакви улики.

— Но въпреки това подозренията на шефовете им ще бъдат насочени към нас. А импулсивната ти реакция със сигурност ще ги накара да изпратят още агенти. — Дай срещна гневния поглед на сина си и поклати глава. — Не можем да си вършим бизнеса под толкова стриктно наблюдение, Жихан.

— Нека изпращат, колкото хора пожелаят! — изръмжа Жихан и стовари чашата си на масата. — И тях ще ги изгорим, както изгоря брат ми!

— Брат ти не беше убит от американското правителство — кротко отвърна Дай и отпи глътка чай. — Това е дело на нашите врагове. Ще можем да им отмъстим едва когато поемем контрол над Шандиан и останалите кланове. Към това трябва да насочиш усилията си.

— Той умря в японското посолство! — изръмжа Жихан. — Какъв по-добър начин да ни изпратят предупреждението си от там?

— Посланието дойде от онези, които ни завиждат, а не от глупците, които дори нямат представа какво притежаваме — поклати глава Дай и остави чашата си. — Ганжи допусна сериозна грешка, използвайки любовницата си за връзка със Саюра.

— Използвал е проклетата бразилка? — стисна юмруци Жихан.

Дай кимна с глава.

— Пред последните седмици тя непрекъснато пътуваше, но не за да излага тялото си за модните списания. Брат ти е купувал предварително всичките й самолетни билети. — Ръката му се вдигна в небрежен жест. — Такива жени са свикнали да се продават на онзи, който дава най-много.

Вратът на Жихан се наля с кръв и червенината бавно тръгна към лицето му.

— Кучката има голям късмет, че е мъртва! — изръмжа той.

— Тя беше единствената извън фамилията, която беше замесена. Сега трябва да разберем кой й е платил, за да предаде Ганжи, и кой притежава „Белия тигър“ в момента. — Тънките му устни се разтеглиха в подобие на усмивка. — Постъпил си мъдро, канейки приятелките й на гости. Те знаят много за нея.

— Тъмнокосата с насълзените очи — изръмжа Жихан, погледна бутилката и се насочи към вратата. — Тя ще изпее всичко, което искам да знам!

Тръгна по коридора, без да обръща внимание на униформения келнер, който излезе от съседната врата. Нямаше никаква представа, че само преди миг той беше заел позиция пред дневната и подслушваше всяка дума от разговора между баща и син.

Шон Дилейни с тревога гледаше след гневния мъж, питайки се как, по дяволите, да предупреди Рейвън, без да издаде присъствието си на Калън Грейди.

Но къде, по дяволите, могат да бъдат мечовете, ако не са у Дай или у мъртвия му син?

Разказах на Калън всичко, което беше необходимо да знае за цветята, рече си Рейвън, докато слизаше от колата. Разбира се, без да отрони нито дума за касапницата в Китай, тъй като това само щеше да усложни нещата.

Но въпреки това се чувстваше ужасно.

Той погледна към резиденцията на Дай, а след това се обърна да изследва лицето й.

— Можем да се поразходим, ако имаш нужда от още няколко минути за подготовка.

Тя се стресна от състраданието в гласа му.

— Не. Той ще стане подозрителен, ако ни види да се разхождаме пред дома му. — Рейвън стрелна с поглед къщата, която беше достатъчно внушителна, за да прилича на богаташки дом в Бевърли Хилс или в Марсилия. Вдигна ръка и нагласи сребристото шалче около шията си. — Готова съм.

Посрещна ги една много красива професионална хостеса, която ги въведе в малкото, елегантно обзаведено помещение, в което течеше приемът. Повечето от присъстващите са членове на клана, отбеляза Рейвън, разпознавайки някои лица. Тук бяха и няколко познати на Порша, повечето от тях жени и почти всички — модели.

— Няма много мъже — промърмори под нос тя, обръщайки се към Калън. — Налага се да играеш ролята на патерица. Дръж ме здраво, сякаш те е страх, че всеки момент ще припадна.

— Рейвън! — Жихан изплува от тълпата като кръжаща около плячката си акула. — Много се радвам да ви видя!

Но не се радва, че ръката на Калън е около талията ми, отбеляза мислено тя.

— Благодаря за поканата да посетя дома ви — любезно отвърна тя и потупа ръката на Калън. — Това е моят асистент Спайк О’Шей. Той се оправя с всичко, за което нямам време.

— Естествено.

— Медиите преследват мис Рейвън от мига, в който пристигна в Ню Йорк — добави Калън, светкавично поел ролята на всеотдаен служител. — А аз се грижа тя да не им се ядосва твърде много.

— Тук няма репортери — отвърна Жихан, хвана свободната ръка на Рейвън и махна към бюфета. — Иди да хапнеш нещо, О’Шей. В момента няма нужда от услугите ти.

Калън остана до нея секунда по-дълго от необходимото, после кимна и се отдалечи. Рейвън понечи да изпусне въздишка на облекчение, но в същия миг се появиха Джема и Алаке, които моментално обсебиха както нея, така и домакина.

— Жихан, нали нямаш нищо против, ако се понамокря за твоя сметка? — подхвърли Джема, грабна една чаша от таблата на преминаващ келнер и я опразни на един дъх. — Погребенията са адски потискащи.

— По принцип драйфаш в кенефа на когото ти падне — злобничко промърмори Алаке. — Защо не и в неговия?

— Безсилна съм пред стомашните вируси, любов моя — сви рамене Джема.

Забелязал как един от членовете на клана му маха с ръка, Жихан се намръщи, извини се на дамите и се отдалечи.

— Кой вирус по-точно? — пожела да узнае Рейвън. — Онзи, който те кара да пъхаш пръсти в гърлото си три пъти дневно? Мислех, че още миналото лято имаше намерение да се лекуваш.

— О, сторих го — отвърна Джема. — Изкарах четири отвратителни седмици на мястото, което ми препоръча Опра, тъпчех се с гадната им храна и качих пет кила.

— Къде ги сложи? — огледа се Рейвън. — В чантичката с козметика?

— Смъкнах ги в залата. Момичетата трябва да си поддържат фигурите. — Британската моделка протегна ръка и я плесна по плоския корем. — Престани да ме гледаш така! Държах се като добро момиче.

Рейвън хвана ръката й в мига, в който понечи да размени празната си чаша с пълна.

— Ако разбера, че пак си ходила да драйфаш, четирите седмици в онази клиника за хранителни проблеми ще ти се сторят като приятен круиз до Сен Кроа! — мрачно процеди тя.

— Казах ти, че съм добре — издърпа ръката си Джема. — Какво от това, че ти и Жихан станахте толкова близки? Ти имаш навик да третираш мъжете като кученца — потупваш ги по главата, а после ги изпращаш по пътя им.

Рейвън по-скоро усети, отколкото видя приближаването на Калън. Беше сигурна, че е чул последните думи на Джема. Толкоз по въпроса за поддържане на илюзиите, че сменям мъжете като носни кърпички.

— Мъчно ми е за него — отвърна на глас тя. — Гадно е да изгубиш брат си по такъв начин.

— Съчувствието е хубаво нещо — подхвърли Алаке и на лицето й изплува лукава усмивка. — Особено ако помага на мъжа да стане щедър.

— Доколкото ми е известно, Рейвън не се нуждае от моята щедрост — обади се наследникът на Дай, изскочил сякаш от нищото. — Но ти не знаеш какво е истинско съчувствие, Алаке. То е дар от Бога.

Вместо да се притесни, Алаке изглеждаше развеселена.

— Нищо не е дар от Бога, приятелю.

Рейвън усети как стомахът й се свива от докосването на ръката му. Беше студена и суха, като на труп.

— Всичко, което си струва да притежаваш, е Божи дар.

— Мисля, че имам нужда от още едно питие — промърмори Джема и тръгна след един келнер.

— Мисля, че трябва да я наглеждам. — Очите на нигерийката се сведоха към преплетените им ръце. — А вие продължавайте да споделяте своите… хм… съчувствия.

— Забавляваш ли се? — попита синът на Дай, след като Алаке изчезна подир приятелката си.

— Не съвсем — искрено отвърна Рейвън. — Изпитвам нещо като клаустрофобия.

— Ела.

Жихан я поведе към съседната стая, а тя се обърна да потърси с очи Калън. Тук обзавеждането беше по-традиционно, в източен стил. Но безпокойството на Рейвън не се дължеше на хладната комбинация между сребристо и черно.

Това, което накара кръвта да замръзне в жилите й, бяха древните саби, окачени по стените.

— Каква прекрасна колекция — с усилие промълви тя. — Истински ли са?

— О, да — кимна той, покани я с жест да седне и пристъпи към бара.

Колко ли още може да се налива, запита се тя. Алкохолът обикновено развързва езика на обектите, но другите му последствия бяха трудни за контролиране.

— Трябва да са много стари.

— Част от тях наистина са такива. Баща ми ги е събирал в продължение на години. — Жихан свали едно дълго и излъскано до блясък оръжие и й го показа. — Тази е част от колекцията на Такеши Саюра. Повечето са японски. Тези хора може и да са пълни идиоти, но умеят да правят оръжия.

— Уау. — Какво друго да каже една глупава кукличка в подобна ситуация? — Тази трябва да е много остра.

— Наистина е така. Виж. — Пръстът му докосна острието съвсем леко, но веднага се оцвети в червено.

— Мили боже! — ахна тя. — Поряза се!

— Дребна работа — отвърна той и протегна ръка. — Целуни го и ще ми мине.

Забелязала появата на Калън на прага, тя светкавично издърпа кърпичката от горното джобче на Жихан, а с другата си ръка му направи знак да се оттегли.

Калън се поколеба за миг, после се обърна и излезе.

— Не искам да ти прехвърля някой микроб — поклати глава тя, уви кърпичката около порязания пръст и погледна сабята в другата му ръка. Веднага й стана ясно, че този човек е преминал специално обучение. Това личеше от начина, по който държеше оръжието. — Може ли да върнеш това нещо на мястото му? Плаши ме.

— Така и трябва да бъде — кимна той, хвана ръката й и се приведе към нея. — Подобно оръжие е било използвано за убийството на приятелката ти.

— Сега вече наистина ме плашиш! — замръзна тя.

— Глупаво момиче — усмихна се той и окачи меча обратно на мястото му. — Ела да седнем. — Повече я към удобно на вид канапе за двама, разположено до широкия прозорец. Преди да седне до нея, синът на Дай внимателно нагласи възглавничката зад гърба й. Сякаш беше някакъв инвалид. — Не биваше да те плаша.

Дъхът му миришеше на уиски, бузите му бяха леко зачервени. Какво ли му каза онзи, другият?

— Извинявай, но не е лесно да загубиш приятел — промълви тя. — Особено когато си помисля как е умряла Порша. — Видимо треперещата й ръка се притисна към очите й.

Хватката му леко се стегна.

— Разкажи ми за Порша. Как се запозна с нея?

Наложи се да търпи докосванията му почти цял час. По време на разговора блокира няколко директни въпроса за живота на Порша, извинявайки се с обзелото я объркване и липса на концентрация.

От своя страна, Жихан реагира предпазливо и с явно подозрение на всяко подхвърляне, касаещо личния му живот. През цялото време продължаваше да пие. Това не го направи по-разговорлив, но вниманието му видимо отслабваше. В един момент Рейвън осъзна, че погледът му е насочен към вратата.

— Какво има? — предпазливо попита Рейвън.

— Асистентът ти май има нещо против да бъдем насаме — отвърна Жихан и рязко се обърна да я погледне. — На всеки десет секунди минава покрай проклетата врата!

— Спайк ли? — учуди се тя, а после на лицето й се появи усмивка. — О, не. Предполагам, че чака нарежданията ми.

В същия миг Калън отвори вратата и тя му махна да влезе, дарявайки Жихан с толерантна усмивка.

— Да, госпожо?

— Ще остана тук още известно време, Спайк. Иди да ме чакаш в колата.

— Да, мис Рейвън — кимна Калън и заби поглед в Жихан. — Мистър Дай.

След излизането му Жихан се намести по-близо до нея и преметна ръка през облегалката на дивана.

— Кажи му да се прибере в хотела, а аз ще се погрижа да не ти липсва нищо, докато си тук — промърмори той.

Рейвън усети как студената му длан се плъзга под косата и започва да масажира тила й.

— Това би било чудесно — усмихна се тя.

В стаята се появи келнер с две табли в ръце. Рейвън посегна да вземе чаша с вино, но ръката й блъсна таблата и няколко капки попаднаха върху панталоните й.

— Ужасно съжалявам, мадам! — стреснато рече келнерът и побърза да й подаде ленена салфетка.

Жихан подхвърли няколко остри думи на родния си език, а Рейвън се възползва от момента и стана на крака.

— Всичко е наред — усмихна се тя. — Случват се такива неща. — Престори се, че изследва пораженията върху панталоните си, а след това вдигна глава към келнера. — Ще ми покажете ли къде е най-близката баня, моля?

— Разбира се, мадам.

Жихан понечи да се изправи, но количеството уиски, което беше погълнал, го принуди да седне обратно.

— Веднага се връщам — обеща тя.

Той кимна и се облегна на възглавниците.

— Не ме карай да чакам прекалено дълго.

— Само няколко минутки, обещавам.

След тези думи се обърна и последва келнера. Просторната и елегантна тоалетна за гости се оказа в дъното на къс коридор.

— Позволете да ви помогна, мадам — подхвърли келнерът, влезе след нея и веднага заключи. Рейвън завъртя крановете на умивалника докрай и изключи предавателя си.

После се огледа за камери и дари Шон Дилейни с кратка прегръдка.

— Радвам се да те видя, Ирландецо — прошепна в ухото му тя. — Какво ми носиш?

Конър Пери харесваше жените. Всички жени — високи и ниски, слаби и пълнички, сериозни и фриволни. За него всички те бяха красиви, независимо от формите им и цвета на кожата. Отдаваше това на шестте си сестри, с които беше отраснал. Те и майка му, останала млада вдовица, направиха много, за да го научат да цени и уважава противоположния пол.

Облегнат на капака на лимузината, той слушаше гласа на Рейвън в слушалката и се питаше какво ли е да притежаваш такава жена.

Всеки мъж би трябвало да е мъртвец от главата на долу, за да не харесва майора, но той с изненада установи, че предпочита заразителната й усмивка пред божественото й тяло. Освен това беше забелязал начина, по който тя гледа и слуша всичко, което се случва около нея. Независимо от мнението на Брук Оливър, тази жена съвсем не беше глупава. Много мъже биха й отдали целия си живот, за да разберат какво се крие зад прекрасните й тъмни очи.

Но богинята вече беше пленница на любовта, въпреки че беше прекалено опърничава и своенравна да го признае — също като бедния, задръстен от мании дявол, който притежаваше сърцето й. Всичко това означаваше, че самият Пери просто трябваше да й се възхищава от разстояние.

— Конър.

Това беше гласът на бедния, задръстен от мании дявол.

— Слушам те, шефе. — Пери размаза цигарата с тока на обувката си и докосна слушалката. — По всичко личи, че е успяла да го омае.

— Трябва да я измъкнем от там — отсече Калън и натисна копчето на предавателя си. — Рейвън? Изпращам Конър при теб. Потвърди, Рейвън! — От устата му излетя притеснена въздишка. — Вече не я чувам, мамка му!

Конър смъкна собствената си слушалка, провери я, а след това я постави обратно.

— И аз нямам сигнал. Брук, Хаят?

— Вероятно е изключила предавателя — обади се Хаят. — През последните три минути чуваме само пропукването на статическо електричество.

— Жихан е достатъчно пиян, за да го изтръгне неволно — промърмори Конър.

Калън насочи зъл поглед към имението.

— Тоя тип не спира да я опипва! — мрачно изръмжа той.

— Ако е толкова увлечен, работата може да се получи — отбеляза Конър, после, предусетил реакцията на подобни думи, побърза да добави: — Окей, измъкваме я. Как искаш да го направим?

— Ти си в ролята на фотограф. Преметни фотоапарата през рамо, влез вътре и й напомни, че следобед я чака фотосесия. — Калън докосна предавателя на ревера си. — Рейвън, ако ме чуваш… Изпращам Конър да те изведе. Остани там, където си. Хаят, събирай си багажа. Брук, набери ми Жиан-Шан. Той би трябвало да знае, ако японците са замесени в изчезването на мечовете.

— Защо прекъсваме точно сега? — пожела да узнае Брук. — Тя е насаме с него и го кара да говори.

— Изпълнявай заповедта, капитане — отсече Калън и изключи предавателя.

Конър беше работил с генерала достатъчно дълго, за да усети, че шефът му е на прага на нервна криза.

— Хей, какво става?

— Той я държи в някаква задръстена с мечове стая и я притиска за Порша. Споменава Такеши Саюра — един от най-големите японски престъпни босове на Западното крайбрежие. При това така, сякаш очаква това име да й бъде познато. — Прокара длан по косата си. — Нещо не е както трябва. Искам да разбера какво е то, преди да продължим с тази операция.

— Разбрано — рече Конър, смени сакото си и преметна фотоапарата на шията си. — Не се безпокой, шефе. За две минути ще я изведа навън.

Но докато се насочваше към голямата къща Конър остана с впечатлението, че Калън е разтревожен единствено от факта, че ръцете на Жихан непрекъснато докосват тялото на Рейвън.

6.

Рейвън остана в тоалетната толкова дълго, колкото посмя. През това време изслуша информацията на Шон и го посъветва да изчезва, преди да го е засякъл Калън.

— Не мърдам от тук, докато не те видя да си тръгваш! — отсече Ирландеца и тикна в ръката й ампулата, която извади от джоба си.

— Ако отново започне да ти се нахвърля, изсипи това в питието му. То не остава следи, но само за две минути ще го накара да изгуби съзнание. Няма да се освести, преди да изтекат дванадесет часа.

— Добре, благодаря — отвърна тя и пъхна ампулата в джоба си. — А сега трябва да тръгвам, защото Калън със сигурност е изпратил Конър.

— Бъди внимателна. Малкият мръсник изобщо не се шегува.

Тя включи предавателя си и кротко се върна в голямото помещение, надявайки се отсъствието й да е останало незабелязано. Но надеждата й умря в мига, в който зърна Жихан да излиза от една странична врата и да си пробива път към нея, а Конър да се появява от друга.

— Къде беше? — мрачно изръмжа Жихан. — Търсих те навсякъде!

— Аз също — добави Конър, докосвайки ухото си. — Време е да се прибираме в хотела, мис Рейвън. Само след час започва фотосесията със специалистите от „Калвин Клайн“.

— Не можеш да си тръгнеш! — поклати глава синът на Дай, сграбчи ръката й и направи знак на Пери да очисти терена. — Ще кажеш на хората от „Калвин Клайн“ да дойдат утре!

— Е, все пак не трябва да тръгвам веднага, нали? — тактично подхвърли Рейвън, хвана младия мъж под ръка и спря очи върху лицето на Конър. — Още няколко минути няма да бъдат фатални, нали?

— Просто следвам инструкциите си, мис — направи гримаса Конър.

— Да, тези инструкции действително са ясни и категорични — кимна Рейвън и докосна ушната си мида. — Но аз не мога просто да избягам от домакина си, нали? — Трябваше на всяка цена да разкара Конър, поне за няколко минути. Разбра как ще го направи в мига, в който зърна насочилата се към коридора Джема. — Хей, Джем, ела насам! Искам да те запозная с един човек.

Без да обръща внимание на потръпващия от гняв Жихан, тя се зае с представянето.

— Джема е работила с някои от най-добрите фотографи в бизнеса, нали скъпа? — обърна се към приятелката си и добави: — Доколкото си спомням само преди седмица направи много хубава сесия с Антоан Верглас!

— О, този беше истински робовладелец! — престорено проплака британката и майсторски побутна Конър в противоположна посока. — Завърза ме за леглото с черен чорапогащник, представяш ли си? Ти не би направил такова нещо с момиче, от което очакваш да върти задника си в продължение на четири часа!

— Тук има прекалено много хора — процеди Жихан и побутна Рейвън обратно към стаята с мечовете.

— Знам, че ме чуваш, Рейвън! — екна в слушалката й гласът на Калън. — Не се мотай повече с тоя тип! Извини му се и изчезвай от там!

— Трябва да се връщам в хотела, Жихан — промърмори тя, издърпа ръката си и я опря на близката маса. — Но много държах да ти благодаря за чудесното прекарване.

Огромните му лапи легнаха върху раменете й, а палците му притиснаха шията й.

— Остани, за да ми докажеш, че си искрена!

Тя беше принудена да се извие назад над масата, за да запази някаква дистанция.

— Винаги мога да ти дойда на гости, най-вероятно в края на седмицата.

Палците му болезнено се забиха в кожата й.

— Не искам да чакам толкова дълго.

Призовавайки на помощ всяка капчица съблазън у себе си, Рейвън наведе глава и почти докосна бузата му.

— За мен си струва да почакаш — почти беззвучно прошепна тя, двусмислено наблягайки на всяка дума. — Нека да отхвърля деловите си ангажименти, а след това… ще можем да се насладим един на друг.

Кървясалите му очи се сведоха към устните й.

— Няма да съм тук. Поканил съм Джема и Алаке на гости в Чикаго, където имам хубав дом. — Пръстът му лекичко докосна долната й устна. — Ела с нас. Бъди с мен.

— Не сме готови да те пуснем с него — прозвуча гласът на Калън. — Кажи му, че ще отидеш направо там.

Рейвън се разтревожи от новината, че този човек беше успял да убеди двете й колежки да се присъединят към него. Тя действително трябваше да отскочи до Чикаго, но не с него. Трябваше й извинение, при това на мига.

— Какво съвпадение! — светкавично прецени тя. — Този уикенд ми предстои модно ревю в Чикаго. След него с удоволствие ще се присъединя към теб и моите приятелки. — Пръстът й описа невидима черта върху ризата му. — Ти организираш прекрасни и много елегантни партита!

— Партита! — сви устни той. — Това ли е всичко, което искаш?

Рейвън изпита непреодолимо желание да се напръска с някакъв дезинфектант.

— Не, разбира се — прошепна тя и тръсна глава по начин, който позволи на косата й да докосне лицето му. — Но би било добро начало.

— Дълги години баща ми и Такеши Саюра бяха съперници — прозвуча в микрофона гласът на Жиан-Шан. — Но той за нищо на света не би откраднал колекцията „Белия тигър“, както може би твърди Рейвън.

Калън не я беше виждал, откакто се прибраха от партито в дома на Дай. Тя веднага се прибра в апартамента си, обявявайки, че се нуждае от душ и смяна на дрехите. Той възнамеряваше да поговори с нея за начина, по който се беше държала с Жихан, но благоразумно прецени, че не бива да го прави в присъствието на екипа. Бичуването нямаше да й се размине, но и тя, както всички останали, щеше да го получи насаме.

— Саюра се появи в списъка ни, но се оказа, че по време на кражбата е бил в Китай — обади се Брук, наведена над разпечатката пред себе си. — Умира при пътен инцидент шест седмици преди убийството на Дай Ганжи.

— Добре е подбрал момента — промърмори Хаят, свали очилата си и започна да ги почиства със салфетка. — Неговите хора оперират по цялото Западно крайбрежие, а това означава двеста-триста заподозрени, разпръснати в различни градове.

— Но това не означава, че би поверил мечовете в ръцете на случайни хора — държеше на своето Жиан-Шан. — Тук става въпрос за отмъщение, а не за обикновен бизнес. Тоест, колекцията може да бъде съхранявана само от много близък човек, член на фамилията.

— Едва ли — поклати глава Брук. — През цялото време синовете му са били с него в Китай.

— Но не и дъщеря му Камеко, която живее в Лос Анджелис. Вал вече успя да се свърже с нея и да я попита дали знае нещо за мечовете на баща си, но дамата просто й затвори телефона и оттогава насам нямаме връзка с нея.

— Имате предвид Камеко Саюра, която продава бижута на всичките холивудски знаменитости? — презрително изсумтя Брук. — Тя не е от този тип, мистър Танг.

— Лоялността между моите хора е доста сложно нещо, капитане. А от съпругата си съм научил никога да не подценявам жените! — Жиан–Шан се засмя на шегата си и добави: — Генерале, предлагам да изпратите някой от хората си да разпита мис Саюра. Няма да е излишно и да направите старателен обиск на дома и магазина й. Рейвън там ли е? Тя познава лично въпросната дама.

Естествено. Нима има хора, които да не са лични познати на Рейвън?

— В момента е неразположена, Жиан — потърка слепоочията си той. — Ще й предам да ти се обади по-късно.

Някой почука на вратата и Конър стана да отвори. Калън успя да зърне една от камериерките, която беше доста развълнувана. После Конър излезе в коридора и затвори вратата след себе си.

Жиан-Шан сподели още няколко улики, базиращи се основно върху слуховете, които циркулират между колекционерите на оръжие. После се извини, че го търсят на другата линия и прекъсна връзката. Брук и Хаят продължиха да търсят имената на престъпниците, които са имали контакти с Такеши Саюра. Калън отдели няколко минути на постоянно пристигащите факсове, а след това погледна към вратата.

Изтекоха повече от десет минути след излизането на Конър, но него все още го нямаше.

Помисли си за Рейвън и за невероятната лекота, с която беше успяла да се сдуши с помощника му. После усети как се надига от масата и тръгва към вратата.

— Генерале?

— Веднага се връщам.

Използва резервния ключ, за да получи достъп до апартамента на Рейвън. Антрето беше пусто, но от спалнята долиташе веселият смях на Конър.

— … малко ненормално от моя страна, но… — обади се с леко задъхан глас Рейвън. — Но в замяна на това се чувствам фантастично!

— Трябва да ми покажеш — подхвърли Конър и отново избухна в смях. — А сега не мърдай, тъй като почти свърших.

Калън блъсна вратата на спалнята, след което замръзна. Рейвън висеше с главата надолу от нещо като метална рамка, завинтена над вратата на банята. Стъпил на стол до нея, Конър развиваше с отвертка планката, стегната около глезена й.

— Разкриха ни, Пери — простена Рейвън и отмести очи от фигурата на Калън.

— Готово — обяви почти в същия миг Конър, уви ръка около талията й и свали планката. Остави Рейвън да стъпи на пода и се обърна към Калън. — Здрасти, шефе. Рейвън нещо се беше оплела, докато…

Калън вдигна ръка.

— Спести ми подробностите — изръмжа той. — Иди да помогнеш на колегите да приберат оборудването.

Конър кимна и побърза да се омете.

Рейвън отметна косата от зачервено си лице и се наведе да разтърка глезена си.

— Би ли ми обяснил как така разполагаш с ключ от апартамента ми?

— Армията е платила за него — отвърна с равен глас той, твърдо решен да не й повишава тон дори и ако тя умишлено го предизвиква. — Ще ми кажеш ли какво е това? — Ръката му махна към рамката над вратата на банята.

— Инверсионен лост. Смекчава компресивният ефект на гравитацията върху гръбначния стълб и вътрешните органи, ограничава натрупването на млечна киселина в мускулите и облекчава скелетната система. — Рейвън раздвижи глезена си и с усмивка добави: — Освен това е страхотен кеф.

— Нима представата ти за забавление е да висиш надолу с главата? — Естествено. Хобито на жена като Рейвън едва ли е да плете пуловери.

— Единият ми глезен се заклещи и не можех да се освободя — обясни тя. — За късмет се появи някаква камериерка, която помолих да доведе помощ. — Надигна се и тръгна към гардероба, подхвърляйки през рамо: — О, Калън, стига си се цупил!

— Струва ми се, че при тези обстоятелства си постъпила неразумно.

— Когато човек се забавлява, забравя за разума — отвърна тя, докато обличаше някакъв халат. — Виж какво, това е един от начините за бързо разпускане, а след Жихан, наистина имах нужда от него!

Споменаването на Жихан му напомни, че все още не я беше смъмрил.

— Какво се случи с предавателя ти, след като ви оставих насаме? — строго попита той.

— Откачи се — отвърна тя и отново започна да рови из дрехите си.

Значи това ще бъде линията на поведението й, помисли си той.

— Сложих го със собствените си ръце и съм сигурен, че го направих както трябва — тръгна към нея той. — Не би могъл да се откачи без чужда помощ.

— Изглеждаш ми доста напрегнат, Калън — подхвърли тя. — Може би трябва да опиташ моята инверсионна терапия. — На пода зад нея изтракаха чифт пурпурни обувки с абсурдно високи токчета. — Тя предлага уникална релаксация: тежината на тялото ти намалява напрежението на гръбначния стълб, а увисването с главата надолу разтяга прасците, пищялите и…

Последните остатъци от търпението му започнаха да се топят един по един. Той сграбчи халата, издърпа я от гардероба и рязко я завъртя към себе си.

— Не се опитвай да ми спестяваш разни неща!

Пръстите й се плъзнаха по рамото му.

— Напрегнат и параноичен. Сигурен ли си, че не искаш да ти заема моите скоби за глезени?

Той я придърпа още по-близо до себе си. Разбира се, нямаше намерение да се бори с нея, но държеше да бъде чут.

— Как да ти вярвам, когато всичко изречено от устата ти са шеги или лъжи?

— Вече ти казах, Калън, никога не съм те лъгала. — Очите й се сведоха към ръцете му, които стискаха китките й. — Ако обичаш! Много добре знаеш, че кожата ми лесно посинява!

А той се запита какво да направи, за да изтрие ироничната й усмивка. Беше готов на всичко, за да не му се присмива. А думата „всичко“ предлагаше доста възможности. Пое дълбоко въздух, налагайки си търпение. Преди няколко месеца в Ню Орлиънс вече бяха играли тази игра, а след нея той се беше почувствал брутален и грозен.

Не, това нямаше да се случи. Не можеше да го направи нито с нея, нито със себе си.

Пръстите му бавно се разтвориха.

— А какво ще кажеш за модното ревю в Чикаго?

— Никакъв проблем — отвърна тя и хвърли купчина дрехи върху леглото. Забеляза сред тях копринената торбичка на Джема и любопитно я разтвори. — Мили боже, белезници! — Засмя се и натика торбичката в джоба на халата си. — А хората твърдят, че британците били консервативни! Какво за ревюто?

— Ще перифразирам. В Чикаго няма да се провежда никакво модно ревю.

— Засега — кимна тя. — Чакай малко. — Пристъпи към телефона, вдигна слушалката и започна да набира някакъв кошмарно дълъг номер. Къса пауза, после: — Bonjour, madam Etienne, si’I vous plait. C’est Рейвън[1].

— Нямам цял ден! — нервно обяви Калън. — Когато се прибереш, приказвай с приятелките си колкото искаш!

— Не събличай ризата си, генерале! — сладко му се усмихна тя и притисна слушалката към ухото си. — Bonjour, j’ai besoin d’une… * — намръщи се и отдалечи слушалката, от която се разля пълноводен порой от френски думи.

Калън отлично разбираше как се чувства Оноре.

— На всички ли действаш по този начин?

— Само на онези, които си въобразяват, че трябва да ме дундуркат — хладно отвърна тя и се върна към телефонния разговор. — Je comprends, cherie…[2] Да, когато се върна, можеш да ми сриташ задника пред цял Париж! Дори два пъти, ако искаш. А сега ме слушай внимателно, с’est une urgence[3]. — Изстреля в скоропоговорка няколко изречения на бърз френски, след което добави: — Qui, ici,cette semaine. Est-се que vous m ’enverrez ca par fax? J’apprecie votre aide. Merci[4]. — Остави слушалката, разтри ухото си и въздъхна: — Готово.

— Какво?

— В програмата ни вече е включено модно ревю в Чикаго, специално за мен. Оноре ще ни изпрати подробностите по факса.

— Най-голямата модна дизайнерка на Франция организира специално ревю за теб, просто ей така? — присви очи Калън.

— Просто ей така — усмихна се на изражението му Рейвън. — Защо си толкова изненадан? Забрави ли кой откупи редовен полет с „Конкорд“ и реквизира цял хотел?

— Аз съм генерал.

— Аз също, но в модната индустрия. — Тя пристъпи към леглото и се зае да сортира дрехите, които беше извадила от гардероба. — Освен това имам достатъчно пари, приятели и слава, за да правя буквално каквото пожелая. Забрави ли това?

— Много добре помня каква си — промърмори той и се изправи зад нея. Не пропусна да отбележи как раменете й се сковават. — Но това не те прави щастлива.

— В сравнение с какво? — презрително изсумтя тя. — Да бъда неизвестна, самотна и бедна?

Калън положи ръце върху раменете й, после смъкна халата и го захвърли встрани. Веднага усети топлината на кожата й, мека като коприна под пръстите му. Прииска му се да разкъса трикото й, за да я докосне.

— Да бъдеш с мен — тихо промълви той.

Рейвън замръзна.

— Преди доста време ми обеща, че никога няма да ми причиниш това — подхвърли след продължителна пауза тя.

— Кое? — рязко я обърна към себе си той.

— Това. — Отгатна желанието му да я сграбчи в прегръдката си и на пресекулки добави: — Калън!

— Не казвай нищо! — прошепна той и притисна студените й ръце към гърдите си. — Всеки път, когато те зърна, аз си повтарям едни и същи думи. — Наведе глава и вдъхна аромата на косата й. Беше отмила парфюма си и в момента миришеше на слънце. Като Сара. — Гледай, но не я докосвай!

— Това явно не работи — промърмори тя, вдигна глава и долепи бузата си до неговата.

— Знам. — Той отлепи ръцете й от гърдите си и взе лицето й между дланите си. Наблюдаваше как очите й потъмняват, изпитвайки странното чувство, че времето просто се изпарява. Това вече им се беше случвало — там, в паянтовия сибирски хамбар, в който се бяха скрили от милицията. Тогава той беше притиснал треперещото й тяло към себе си, опитвайки да й даде част от собствената си топлина. А след това просто бяха потънали един в друг. — И никога не е работило.

На света нямаше друга жена, която беше чувствал по-добре от нея. Достатъчно беше да затвори очи, за да се пренесе на друго място и в друго време. Времето, когато тя беше отворена, щедра и тотално негова. С цялото си сърце и душа. Докато я полагаше на леглото си спомни как се беше събуждал в прегръдките й, бавната и ленива усмивка, неизменно появяваща се след лекото му докосване, прошепнатите мили думи за добро утро, звънливият смях, с който придружаваше закачките си.

Тази жена вече не съществува, предупреди го един глас в съзнанието му. Това не е Сара, а Рейвън.

Надигна се на лакти и се взря в очите на жената, която беше обичал. Жената с разкошното, но вече непознато лице. Нямаше как да възкреси миналото, а освен това беше обещал никога да не се опитва.

— Стари спомени — прошепна. — Съжалявам.

Тя се размърда под него и преплете дългите си бедра с неговите.

— Аз пък не.

Устните й се сляха с неговите и добрите му намерения отидоха по дяволите.

Появата на Калън като някакъв жаден за отмъщение любовник я накара да потръпне от желание. Също и начинът, по който заповяда на Конър да напусне апартамента. Не беше очаквала да прояви ревност, особено пък към нея.

Но в момента изобщо не беше в състояние да мисли.

Тежестта на тялото му я приковаваше към леглото, а жадните му целувки нажежиха сетивата й, изключвайки всичко друго с изключение на надигащата се страст, която я заливаше като могъща вълна.

Беше забравила колко е добър, колко влудяващо опитна може да бъде устата му, каква еротика пробуждаха в нея езикът и зъбите му. Все едно, че балансираше на ръба между желанието и спонтанното избухване, при което всеки нерв на тялото й буквално съскаше от възбуда.

Ако бяха само целувки, може би щеше да има сили да се съпротивлява. Да извърне глава, да подхвърли онези отрезвяващи думи, които биха сложили край на идиотското им поведение. Но той използваше и ръцете си. Дългите му пръсти галеха шията й и се увиваха около гърдите й, палците докосваха зърната й по наистина възпламеняващ начин.

— Чакай! — Имаше нужда да почувства ръцете му върху кожата си. Сега, в този момент, който означаваше всичко. Той сграбчи трикото й и го дръпна надолу, после я подхвана под кръста и изви тялото й като дъга. — А сега ме докосвай!

— Рейвън… — Той сведе очи към голите й гърди. Устата му беше влажна от целувките й, в кървясалите му очи проблясваха опасни пламъчета. — Кажи ми да си тръгвам. Веднага!

— Защо? — Без да чака отговор, тя уви крак около бедрата му и го обърна по гръб. Фактът, че й позволи това, я накара да се усмихне. Ако не искаше, тя никога не би успяла да го претърколи. Възседна слабините му, снижавайки се под точния ъгъл, който драстично скъси разстоянието между желязната му ерекция и пламъка между бедрата й. — Не вярвам, че имаш друга работа точно в този момент!

— Мисля, че мога да си намеря — отвърна той и дръпна трикото още по-надолу, чак докато се уви около талията й. После пое гърдите й в огромните си длани. — Точно това искаш, нали?

— Устройва ме — промърмори тя, отметна глава и затвори очи, позволявайки му да масажира с крайчеца на ноктите си всяка точка по меката й плът. Гласът й премина в дрезгав шепот: — Господи, колко е хубаво!

Разлюля бедра, плъзгайки се нагоре-надолу върху все още покрития пенис, в такт с движенията на ръцете му. Всичко, от което се нуждаеше, продължаваше да бъде скрито под няколко пласта фина тъкан. Но тя не бързаше, защото изтезанията, на които подлагаше него и себе си, бяха нещо невероятно.

— Целуни ме! — привлече я към себе си той.

— Мечтаех за устата ти — отвърна тя, докосна устните му с език и бързо се отдръпна. — Най-вече за ей това местенце. Езикът й се стрелна навън и леко се плъзна в гърлото му, застина за миг, а след това потъна още малко навътре, сякаш за да усети вкуса. — А също така и гърдите ти…

Едната му ръка разроши косата й, но не я отблъсна, когато тя се зае да разкопчава ризата му, покривайки с целувки гърдите и плоския му корем. Спускаше се надолу бавно и с безкрайно търпение. Вдигна глава да го погледне едва когато стигна до копчето на джинсите. Пръстите й проследиха солидната издутина под грубия плат.

— И тук, Калън. Мечтаех за онова, което ще изпитам, когато те целуна точно тук.

— Наистина ли? — Ръката му се стегна около главата й, гласът му се превърна в дрезгав и разпокъсан шепот. — И аз си мечтаех за същото. Да усетя устата ти там, да гледам как го правиш.

Точно в този момент вратата се разтърси от тежки удари, последвани от напрегнатия глас на Хаят.

— Генерале? Майоре?

Калън замръзна за миг, после внимателно я отмести от себе си. Секунда по-късно вече беше на крака и закопчаваше ризата си.

— По дяволите! — простена Рейвън и се просна по гръб.

Той изчезна, но миг по-късно се появи обратно с каменно изражение на лицето.

— Жихан е на телефона — хладно обяви той. — Хаят всеки момент ще прехвърли обаждането.

Сякаш за потвърждение на новината, телефонът започна да звъни.

Рейвън се претърколи по корем, подгъна крака под себе си и вдигна слушалката.

— Ало?

Синът на Дай не беше в настроение да губи време за баналности.

— Свърши ли? — изръмжа той. — Искам да те видя!

Кожата й моментално настръхна и тя механично дръпна трикото нагоре, за да покрие голите си гърди.

— Много се радвам да те чуя, Жихан — отвърна с приглушен глас тя, въпреки че й идеше да разбие телефона и да изхвърли парчетата през хотелския прозорец. Очите й притеснено пробягаха по неподвижната фигура на Калън. — За съжаление едва започваме — добави тя.

Докато бъбреше за несъществуващата фотосесия, в стаята се появи Хаят, следван от Конър. Компютърният спец подаде някаква папка на Калън и направи знак на Рейвън да включи високоговорителя.

Ако сега и Брук цъфне тук, направо започвам да крещя, помисли си тя, докато натискаше копчето.

— Не искам да чакам толкова дълго! — гневно отсече Жихан. Гласът му звучеше абсолютно трезво. — Ще ти платя двойно повече от това, което ти предлагат!

— О, Жихан — меко промълви тя. — Не е нужно да го правиш.

— Аз имам пари, а ти притежаваш това, което искам — отвърна той. — Ела довечера у дома и ще обсъдим условията.

Тя погледна Калън, който поклати глава.

— Съжалявам, но всички хора, които са се събрали тук, разчитат на мен. Много съм объркана. Моля те, нека поговорим в Чикаго!

— Не искам само да поговорим — отвърна Жихан и се впусна да й обяснява какво точно иска, използвайки ясни, но отвратително брутални фрази.

Той не желае мен, а по-скоро някаква кукла с дупки, запълнени със смазочна течност. Повдигаше й се само при мисълта, че може да му позволи всички тези неща, които чуваше.

После срещна погледа на Калън.

Това й даде сили да довърши играта.

— Това ми звучи страхотно, Жихан. Наистина ме възбуждаш. Но само си представи какво ни чака, когато се срещнем в Чикаго! — Оплете пръсти в телефонния кабел, но дори за миг не отмести поглед от лицето на Калън. — Очакването ще го направи още по-сладко!

Отсреща настъпи дълго мълчание.

— Кога ще бъдеш там? — промълви най-после Жихан.

Екипът се събра в апартамента „Айзенхауер“, за да обсъди преместването на операцията в Чикаго. Факсът от Оноре предлагаше достатъчно детайли да предстоящото ревю, което щеше да се проведе в един от конгресните центрове на града. След още няколко телефонни разговора, Рейвън задвижи контактите си, които трябваше да осигурят широко отразяване на събитието в местната преса.

Калън продължаваше да се държи резервирано и почти не разговаряше с нея.

— Времето не е особено подходящо, защото Оноре всеки момент ще представи пролетната си колекция. — От това, а също така и от начина, по който я беше отвлякъл Калън, следваше само едно — в този момент тя трябваше да е в Париж и да демонстрира новите модели на своята приятелка. — Оноре е посветила колекцията си на Порша и веднага след ревюто заминава да посети родителите й в Бразилия.

— Бас държа, че това ще се хареса на репортерите — издаде неприличен звук Брук.

— Предполагам — кимна Рейвън, изправи се и погледна генерала. — Мисля, че за тази вечер беше достатъчно. Утре ще ми трябват още няколко часа, за да разпространя часа и мястото на събитието.

— Лека нощ — простичко отвърна Калън.

Тя излезе в коридора. Неотдавнашните събития в спалнята започнаха да й се струват като някакви халюцинации. Нима е решил да се преструва, че нищо не се е случило? Това нямаше как да се получи, поне за нея.

Събирането с него би било абсолютно идиотска постъпка, особено поради факта, че работеха заедно. Но тя изобщо не се стремеше да постъпва умно и да се държи както трябва. Защото го искаше, повече от всичко на света. Твърде дълго беше живяла без него.

Бих могла да правя секс с него, а след това да го изхвърля от мислите си — веднъж и завинаги. Така би постъпила всяка нормална жена, нали?

Влезе в апартамента си и колебливо спря на място. Имаше избор между един студен душ и половин час висене от рамката с главата надолу. Може би трябваше да уреди монтирането на боксов чувал в спалнята й. Изпитваше нужда от нещо, което да блъска, докато я заболят ръцете.

В следващия миг една ръка притисна устата й, а към тила й се притисна нещо студено, вероятно заредено с патрони.

— Ако изпълнявах поръчка на клана, в този миг щеше да лежиш на пода и да кървиш до смърт, глупачке! — изръмжа в ухото й груб мъжки глас.

После ръцете му се разтвориха. Рейвън рязко се завъртя и халоса Шон Дилейни по главата.

— Уплаши ме до смърт, да те вземат мътните!

Той прибра пистолета в кобура под мишницата си и завъртя пръст над главата си. Рейвън моментално измъкна заглушаващото устройство и го включи.

След това се нахвърли срещу него.

— Много умно, Ирландецо! Направо гениално! Това ли е твоята представа за рум сървис?

— Пробвах полата на една от камериерките — въздъхна той и обхвана с жест келнерската униформа, която беше навлякъл. — Но косматите крака ме издават!

— Все още ми се ще да наритам шантавия ти задник! — отвърна с блеснали очи тя.

— Ще забравиш в момента, в който чуеш какво съм ти донесъл — ухили се той, отмести встрани количката, с която се беше обзавел, а след това отиде да спусне щорите. — Получих информация за килъра на Ганжи — онзи, който обича да си играе с цветя. Наричат го Лотос. Случайно да го познаваш, скъпа?

— Да — кимна тя и побърза да заключи вратата зад гърба си. — Какво по-точно си открил?

— Не бързай толкова — отвърна той, пристъпи към бара и си наля два пръста неразредено уиски. — Този път съм решил да се пазаря.

Дилейни никога не искаше нещо, без да има основателни причини.

— Стига да мога — сви рамене тя.

— Ти ми разказваш всичко за Камеко Саюра, която е приковала вниманието на добричкия генерал, а в замяна аз ще ти споделя онова, което успях да науча за Лотос.

Тя съобрази, че ако не беше напуснал службата си, той би имал достъп до документите по делото. Но въпреки това нещо я накара да се поколебае.

— Защо се интересуваш от тази жена Саюра?

Той се облегна на бара и отпи глътка от чашата си.

— А ти защо се интересуваш от Кървавия Лотос?

— Той ликвидира екипа ми в Китай.

Питието в чашата му почти се разплиска.

— Господи, Исусе! Значи той е обезобразил лицето ти?

— Това също — кимна Рейвън и го посочи с пръст. — Сега е твой ред.

— Синовете на Такеши Саюра са откраднали колекцията „Белия тигър“ от музея в Ню Орлиънс и са я пренесли в Сан Франциско, но никога не са напускали страната. Това означава, че сега, след смъртта на Саюра, мечовете са някъде там, абсолютно незащитени от кражби. — Довърши уискито и избърса устата си с длан. — Това разследване беше мое още от самото начало и аз възнамерявам да го довърша.

— Добре, нека ти кажа какво зная аз — кимна тя, запозна го накратко с информацията за Камеко и добави: — Участвала съм в две ревюта, на които излагаха нейни бижута. Виждала съм я два пъти. Бизнесът й е истински, а не някакво прикритие. Тя е кротка и свенлива, но истински гений в обработката на среброто и златото.

— Това е добре — кимна той. — Винаги е по-лесно да се работи с цивилни. — В ръката му се появи компютърен диск. — Получих това от един бивш клиент, който се е опитал да наеме Кървавия Лотос, но хонорарът се оказал над възможностите му.

— Сканирал си го, нали? — Рейвън го изчака да кимне и вкара диска в лаптопа си. Изображенията на екрана бяха придружени от италианска оперна музика. Под акомпанимента на чувствено сопрано се появяваха и изчезваха снимки на грозно обезобразени трупове. Всеки един от тях беше маркиран с разцъфнал лотос.

— Предполагам, че това е нещо като резюме — прошепна Рейвън и с мъка преглътна.

— Най-доброто.

Тя прекъсна програмата, прочете директорията на диска и докосна един клавиш, с който копира диска в паметта на компютъра си, но без екранна индикация за извършената операция.

— Тук има над триста файла, Шон.

— Свършил е добра работа, нали? — кимна той и протегна ръка. — А сега ми върни оригинала. Зная, че вече се копирала данните.

— Сещам се за онази приказка за краставите кучета — направи гримаса тя. — Искаш ли да бъдеш в час с поведението на Камеко Саюра? Имам начин да проникна в нейните файлове.

— Не си прави този труд, защото мисля да се срещна лично с въпросната дама. — Потупа я по рамото и добави: — Но на теб ще ти трябва вътрешна подкрепа, скъпа. Познаваш ли някой, на когото можеш да се довериш, или да ти предложа свои препоръки?

— Сама ще се оправя — сбърчи вежди тя. — А ти защо реши да се срещнеш с Камеко?

— Първата съпруга на Жиан-Шан е била убита заради тези мечове. Също и Танг Куей-фей. — Изражението му помръкна и стана почти заплашително. — Не бива да измират още жени заради егото на „уставния“ генерал Грейди!

Острият му тон я обезпокои.

— Приятелката ми Порша също умря заради тези саби, Шон. Можеш да ми повярваш, че искам да открия мръсниците не по-малко от теб! Но Калън няма нищо общо с тези убийства.

— На Грейди не му пука нито за приятелката ти, нито за теб. — Пръстът му се насочи в гърдите й. — Задай си въпроса за какво му пука, ако обичаш! За армията. Единствено за нея.

— Отлично знаеш, че Калън би направил всичко възможно да запази живота на тези жени! — сопнато отвърна тя, стана и сключи ръце върху къркорещият си корем. — Знаеш това, нали Шон?

— Той ще отговаря за постъпките си, Рейвън. Ако не пред военния съд, то пред Бога! — След тези думи протегна ръка и разроши косата й като някакъв любящ вуйчо. — Отивам да прибера проклетите саби, а ти си дръж очите отворени!

Тя остана да гледа как Ирландеца насочва празната количка към вратата. Не беше сигурна, че постъпи правилно, като му предаде информацията за Камеко. Дълбоко в себе си беше сигурна, че той няма да стори нищо лошо на една невинна жена, но се безпокоеше от промяната у него. И от думите му по отношение на Калън.

Не искаше кариерата му да се провали. Дори ако обвиненията на Шон се окажат истина. Всеки допуска грешки, но армията наистина беше единствената любов на Калън. Затова тя беше готова да направи всичко, за да го защити.

Седна обратно на стола и скри лице зад дланите си.

Мили боже! Сега искам да го защитя, но как тогава ще го напусна, след като мисията приключи?

— Извинете ме, сър.

Калън вдигна глава от папката пред себе си.

— Какво има, Брук?

— Мониторите в коридора току-що засякоха неоторизиран човек да напуска апартамента „Кенеди“ — докладва с безизразно лице подчинената му. — Беше полковник Дилейни.

Калън скочи толкова рязко, че почти преобърна стола си.

— Остави това на мен! — изръмжа той.

— Да, сър. — Изпрати генерала с чувството, че е всеки момент ще започне да пее и танцува, но си позволи само една лека победоносна усмивка. После, забелязала въпросителния поглед на Конър Пери, рязко попита: — Какво?

— Добра работа, капитане — поклати глава той. — Няма ли най-сетне да я оставиш на мира?

— Какви ги дрънкаш? Дилейни е дезертьор, също като нея! — Ръката на Брук се стрелна по посока на апартамента на Рейвън. — Единствената разлика между тях е, че тя си купи ново лице, а той не!

— Ще ми удариш ли едно рамо, Конър? — прекъсна ги Хаят.

Брук последва колегите си към главния терминал, където Хаят беше зает да хаква данните от лаптопа на Рейвън.

— Почти разбих защитата й — промърмори компютърният спец и чукна с пръст екрана, запълнен от три реда концентрични кръгове, наподобяващи скъпоценни камъни. — Но не мога да преодолея ей тази преграда, която е последната. Виждал ли си някога подобен код?

Конър се наведе и започна да изучава символите.

— Осем сини, четири зелени, един червен — промърмори той, замисли се за момент, после на лицето му изплува усмивка. — Умно момиче. Я набери думичката бран-дху — добави той и я продиктува буква по буква.

— Какво е това бранду? — с недоумение попита Брук.

— Древна келтска разновидност на шаха. Играе се с тринадесет фигури — осем сапфирени барони, четири изумрудени лордове и един рубинен цар.

— Откъде знаеш това?

— Аз съм ирландец, капитане. Такива са нашите закони. — Срещна погледа й и добави: — Не е зле да научиш правилата, защото може да се окаже, че това е любимата игра на нашия генерал.

— Готово! — тържествуващо извика Хаят, когато последната защита изчезна, заменена от главната директория на Рейвън. — Я вижте какво има тук! Истински сандък със съкровища — оперативни профили, списъци с контакти, доставчици на оръжия и хай-тек апаратура. Хм… А това какво е? — Грабна мишката и кликна върху един огромен файл. На екрана се появи снимка на древна сграда с два китайски йероглифа в горния край. — Брук! Можеш ли да разчетеш какво пише?

— Шалал Хюдауан — отвърна тя и чукна върху някакъв клавиш.

— Това е името на един много стар манастир в Китай, който Танг е използвал като склад. — На екрана се появи списък с пет имена и тя бързо натисна друг клавиш. — Какво е това, по дяволите?

Файлът, който се отвори, представляваше копие на медицински картон. Голяма част от текста беше на френски, но имаше и няколко снимки на жена с ужасна лицева рана. Беше толкова обезобразена, че дори не приличаше на човек.

— Исусе! Трябва да са я гръмнали от упор в лицето!

— Има и още — промърмори Хаят, прехвърли няколко страници френски текст и спря на втори комплект снимки, този път на същата жена върху операционната маса. Лицето й беше покрито със симетрични разрези. — Това ми прилича на хирургическа реконструкция.

С всяка следваща снимка лицето на жената придобиваше по-човешки вид, но въпреки това продължаваше да изглежда абсурдно, сякаш някой се беше стремил да извае достоверен образ на булката на Франкенщайн.

— Изчаквали са раните да зараснат, а вероятно са търсили и донор на кожа със сродни характеристики. Със сигурност са й присадили и коса. — Брук вдигна поглед от бележките на френските лекари и добави: — Това им е отнело месеци.

— Не я ли разпознахте? — попита с въздишка Конър. — Прехвърлете се на най-долните фотографии.

Хаят натисна съответните клавиши и трансформацията на жената потече като пълноводна река върху екрана. Най-отдолу се появи снимката на смайващо красива брюнетка с плашливи кафяви очи.

За момент всички замълчаха.

— Сега вече знаем къде е купила лицето си — тихо промълви Конър. — И защо.

За пръв път от много време насам Брук нямаше какво да каже.

— А какво означава цветето? — попита Хаят и посочи лотосът с кървавочервените капчици, който се появи на мястото на затворения медицински картон.

— Не знам — колебливо отвърна Конър. — Но имам чувството, че съм го виждал и преди.

Миг преди Хаят да отвори следващия файл, цветчето се разтопи и компютърът изключи.

— По дяволите! — Пръстите му затичаха по клавиатурата, но машината му отговори с дълъг списък на системни грешки. — Не мога да повярвам! Тя е свързала този файл директно с Кода на Юда!

— Което означава?

— Последна преграда в случай, че някой те хакне, без да забележиш. Кодът се включва няколко минути след това и е програмиран така, че да изтрие от паметта абсолютно всички записани в нея файлове. Тоест това, което гледахме допреди малко, вече го няма.

[1] Добър ден, мадам Етиен, ако обичате. Обажда се Рейвън. (фр.) — Б.пр. ↑

[1] Добър ден, имам нужда от една… (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Разбирам, скъпа… (фр.) — Б.пр. ↑

[3] много е спешно, (фр.) — Б.пр. ↑

[4] Да, тук, тази седмица. Можеш ли да ми го изпратиш по факса? Оценявам помощта ти. Благодаря ти. (фр.) — Б.пр. ↑

7.

— По-добре хвърли едно око на това, cher.

Вал побутна Лили към библиотеката. Дребното русокосо момиченце повлече крака, разтривайки очите си с юмруче. Изобщо не смееше да погледне към баща си.

Жиан-Шан остави разтворения каталог, който разглеждаше, заобиколи бюрото и приклекна пред дъщеря си.

— Какво има, Лили?

— Направих нещо лошо — подсмръкна детето и вдигна към него мокрото си от сълзи лице.

— Докопала е хартията, която е излизала от някаква машина в кабинета ти — кисело поясни Вал. — Хайде, бебе, разкажи на татко останалото.

— Много хубава хартия — промърмори дъщеря му, заковала поглед в обувките си. — Малко рисувала по нея.

— Не бива да оцветяваш всички хартии, които ти харесват, Лили! — строго я изгледа Вал.

Жиан-Шан стрелна с поглед съпругата си и с мъка прикри усмивката си.

— Колко листа си хареса, Лили? — попита той.

— Едно-две — сви рамене детето.

— Повече от две, малката — обади се Шикоро, която беше влязла в библиотеката с цяла купчина смачкани факсове в ръка. Преди да я постави върху бюрото на Жиан-Шан, прислужницата почтително се поклони: — Простете, че не намерих тях по-рано, семпай. Лили майстор крие разни неща.

Вал се наведе да разгледа документите.

— Нарисувала е и някои много хубави неща — скри усмивката си тя.

— Да, да! — светна личицето на Лили. — С ного шарени очички! — После зърна строгото лице на баща си и наведе глава. — Извинявай, тате. Не бъди ного яосан.

— Не съм ти ядосан, скъпа — привлече я в прегръдките си той и внимателно повдигна треперещата й брадичка. — Но когато ти трябват листове, най-напред попитай мама или Шикоро.

Детето уви ръчички около врата му и силно се притисна в него. Той механично погали къдравата русокоса главица. Спомни си, че дори отказваше да докосне детето си, когато Вал влезе в живота му. От страх, че може да го обикне. Погледна съпругата си, която ги наблюдаваше с нежна усмивка и подозрително влажни очи.

Тя спаси и двама ни.

Вдигна Лили на ръце и я пренесе до малкото й бюро. Отвори чекмеджето и извади от него няколко празни листа хартия.

— Ето, рисувай върху тях. Искаш ли да направиш един хубав портрет на мама за мен?

Ръцете на детето нетърпеливо се протегнаха към хартията.

— Уеднага ли?

— Да, веднага — усмихна се той и изпрати с очи момиченцето, което се втурна към вратата, следвано от Шикоро. — Когато стане на две, ще бъде неспасяема.

— Чакай да почне да боядисва стените — промърмори Вал, грабна шепа факсове и започна да ги сортира. — Донякъде грешката е и моя. Ако редакторът не се беше обадил да ми поиска мнението за новата корица, със сигурност нямаше да разбера, че всички факсове са изчезнали. — Изведнъж млъкна и се зае да изследва нещо, което приличаше на изрисувано с пастели яркосиньо торнадо. — Този май е изпратен от Хонконг, Жиан.

Той пое факса и разгледа йероглифите на мандарински под прекрасната творба на дъщеря си.

— От Ли Чин, стар мой приятел — кимна той. — Властите са разкрили причините за смъртта на Такеши Саюра — запалително устройство, хвърлено под резервоара на колата.

— Значи е бил убит! — потръпна Вал. — Горката Камеко.

— Но това не е всичко — поклати глава той, издърпа останалите факсове от ръцете й и сръчно започна да ги преглежда. Втората страница се оказа по-лесна за разчитане, тъй като Лили беше успяла да изрисува само една цветна дъга в горния край на листа. — Наскоро Саюра е осъществил контакт с Китайската метеорологическа администрация и е предложил да върне нещо, което им е било откраднато през 1994 година. Ли Чин го нарича Ксинг Хуангди.

— Звездният крал? — сбърчи вежди Вал.

— Спомням си и още нещо, което се случи с космическата програма на КМА по онова време. — Той седна зад компютъра и бързо влезе в интернет. — Да, ето го. През април 1994-та е станала авария при последната проверка на първия спътник „Фенг Юн-2“. Непосредствено преди изстрелването му е станала експлозия, която унищожава ракетата-носител и предизвиква огромен пожар. Един човек от обслужващия персонал е загинал, а двадесет други са били ранени. Причините за инцидента така и не виждат бял свят, а КМА изстрелва следващия си спътник цели три години по-късно.

— Но какво общо имат метеорологичните спътници с крадените технологии?

— Китайската народна република не се интересува толкова много от промяната на времето, колкото от космическото наблюдение и орбиталните отбранителни системи. — Замълча за момент, после замислено добави: — Изстрелването на спътници се финансира изцяло от военните. Може би са имали намерение да качат в орбита някое тайно оръжие.

— Символите върху мечовете! — ахна Вал и лицето й пребледня. — „Тайнствената мощ на унищожението“! Може би на земята?!

— Не съм сигурен — промълви Жиан-Шан и се облегна назад в стола си. — Баща ми поддържаше тесни връзки с КМА. Спомням си, че на няколко пъти е канил у дома висши ръководители на тази институция. — Разтърка слепоочията си и колебливо добави: — Но никой от семейството не беше допускан на тези срещи.

— Възможно ли е баща ти да е предизвикал инцидента, с цел да открадне оръжието? — попита Вал, изчака кимането му и грабна слушалката. — Трябва да предупредим Камеко! Ако е замесена по някакъв начин, животът й със сигурност е в опасност!

— Съгласен съм — кимна Жиан-Шан и измъкна джиесема си. — Ще се обадя на генерала.

Но Калън не вдигна и той предаде информацията на Конър Пери, а на генерала изпрати есемес с молба по най-бързия начин да се свърже с него. Междувременно, разговаряйки с Камеко Саюра, съпругата му отвори имейла си.

— Да, току-що пристигна — кимна Вал и натисна няколко клавиша. — На екрана изплува стара, доста размазана черно-бяла фотография на някаква сабя. — Според мен това е Нагатоки, а доколкото мога да преценя, на ръкохватката е звездата „камон“. Ти знаеш какво представлява, нали? Добре, а сега ви моля да мислите внимателно — имаше ли някакви по-нови маркировки на гърба на острието? — Вал замълча за момент, после напрегнато попита: — Ало? Камеко? — Остави слушалката, после отново я вдигна и бързо натисна бутона за повторно набиране. — По дяволите!

— Какво ти каза тя?

— В началото на седмицата получила писмо от баща си, изпратено малко преди смъртта му. — Ръката й махна към компютъра. — В него била и тази снимка, плюс кратка, но неразбираема за нея бележка. Според мен това е третият меч — онзи със звездичката на острието.

— А разполага ли със самият меч? Баща й споменава ли къде е?

— Не знам. Затвори, преди да я попитам, а сега ми дава заето. — В очите й се появи тревога. — Жиан, възможно ли е вече да са стигнали до нея?!

— Мисля, че от тук нататък трябва да поеме твоят приятел, генералът — поклати глава той и вдигна слушалката.

— Събуди се!

Тя отвори очи, видя надвесеният над леглото Калън и простена:

— Престанах да излизам на заря поне преди десет години, генерале. — Навря главата си под възглавницата и гневно добави: — Иди на плаца да си намериш някой друг за тая работа!

Той грабна възглавницата и я запрати в другия край на стаята.

— Но за Шон Дилейни стана веднага, нали?

— Добре де — въздъхна Рейвън, изправи се до седнало положение и му направи знак с ръка. — Дай ми минутка, а след това можеш да мърмориш, колкото си искаш!

Калън безцеремонно я смъкна от леглото и я повлече към съседната стая.

— Сядай тук! — бутна я към дивана той.

Тя се подчини и положи длани на коленете си.

— Слушам, старшина!

Той я огледа и едва сега си даде сметка с какво е облечена. Или, по-скоро съблечена.

— Затова ти поисках една минута — промърмори тя. — Вероятно си забравил, че спя гола.

Той изруга и тръгна обратно към спалнята. Миг по-късно се върна и й хвърли един халат.

— Облечи се!

— Според мен трябва да намалиш кофеина, генерале. — Тя стана, прозя се и се зае да изпълнява заповедта. — Какъв ти е проблемът с Шон?

— Той е дезертьор!

— Шегуваш се — отвърна тя, после, забелязала смръщеното му лице, побърза да добави: — Като се замисли човек, нещата стават доста забавни. Кой е следващият, който ще ти хвърли въдицата? Може би Онзи горе?

— Ако се опитваш да ме провокираш, приеми, че си успяла — изръмжа Калън.

— Всъщност, не те провокирам, а просто съм уморена. Идеята ти да ме оставиш да поспя беше добра, защото ако не получа поне осем часа сън, започвам да приличам на Мерилин Менсън. — Ръката й се вдигна да прикрие поредната прозявка. — Дай да пропуснем обичайните обвинения в предателство, измяна или саботаж и да преминем директно на въпроса.

Той описа малък кръг около нея.

— Защо беше тук Дилейни?

— За да ме люби до полуда. — Това моментално привлече вниманието му. — Шегувам се. Просто си поговорихме.

— За какво?

— Не е твоя работа — въздъхна тя.

— Всичко, което вършиш, е моя работа!

— Не и след като престанах да работя за теб. Но тази вечер Шон Дилейни действително се отби да ме види. Не, аз не работя за него. Нито пък той за мен. Точка по въпроса! — Вдигна ръка да разтрие врата си и добави: — Нищо повече няма да ти кажа. И двамата го знаем. Ако си приключил с въпросите, мисля да се върна в леглото.

— Дилейни е станал предател!

— И какво от това? — сви рамене тя. — Това не е заразно, нали? Ако действително е станал предател, не аз съм го заразила.

— Той напусна армията в Ню Орлиънс! Помниш какво се случи в Ню Орлиънс, нали? И след това изчезна. А по-късно е бил забелязан в компанията на една известна в престъпния свят фигура.

— Какво намекваш? — намръщено го изгледа Рейвън.

— Може би ще се окаже, че вече работи за китайците.

Тя избухна в смях, а след това избърса очите си с ръкава на халата.

— Извинявай, но това беше наистина добро. Ще трябва да му кажа.

Той престана да крачи напред-назад и закова поглед в нея.

— Кой плати за новото ти лице, Рейвън?

Усмивката й бавно се стопи.

— Не искаш да навлизаме в тази тема, Кал. Повярвай ми.

— Преди осем години, когато замина за мисията в Китай, в сметката ти имаше хиляда и петстотин долара, а спестяванията ти възлизаха на десет бона. Хрумна ми да надникна и установих, че тези пари все още са си в банката. И тъй, кой плати операцията?

— Наистина ли искаш да знаеш? — Тя скочи, включи микрофона на телефона и набра някакъв номер: — Джей?

— Здрасти, Сара — прозвуча гласът на Жиан-Шан. Тих и малко дрезгав, като на човек, когото са събудили. — Нима никой в тази страна не използва телефоните в нормално време?

— Извинявай, но генерал Грейди настоява да разбере кой е платил пластичната ми операция. — Подръпна полите на халата и се втренчи в Калън. — Ще му обясниш ли, моля? На мен просто няма да повярва, каквото и да му кажа.

— Аз покрих разходите по операцията — разтревожено отвърна Жиан-Шан. — Сара, какво става?!

— Имай още малко търпение, Джей. Как ти възстанових похарчените средства? Искам точен отговор.

— С парите, които печелеше като модел. Генерале…

— Благодаря, Джей. Той ще те потърси по-късно. Много поздрави на Вал. — Прекъсна разговора и се извърна към Калън. — Сега доволен ли си?

— Синът на главатаря на китайски клан плаща за новото ти лице, а ти си въобразяваш, че това ще възстанови доверието между нас, така ли?

— Какво за бога ти става? — отчаяно вдигна ръце тя. — Този човек ме извлече полумъртва от проклетия храм! Би могъл да ме зареже в първата канавка и да остави кръвта ми да изтече. Но вместо това той ме прехвърли на сигурно място, а след това ми помогна да напусна страната и ми осигури най-добрия пластичен хирург в света. И знаеш ли какво още направи? Не ми поиска абсолютно нищо в замяна! Дори не желаеше да му върна парите за операцията!

— Добре, ясно — махна с ръка Калън. — Приемам, че по неизвестни причини Жиан-Шан е постъпил достойно. Но нека се върнем в настоящето — още от първия ден ти правиш всичко възможно да превърнеш текущата операция в цирк! Първо организираш купон, после модно ревю, а накрая се появява и Шон Дилейни! Не ме интересува какво се е случило между теб и Жиан-Шан в миналото. Но много искам да знам какви ги вършиш с Дилейни!

Тя си даваше сметка, че е уморена и трябва да отложи този разговор за по-късно. Но бързо нарастващите му подозрения я дразнеха. Може би защото се бяха появили автоматично и едва ли някога щяха да се стопят. Беше толкова бясна, че буквално усети как вените й започват да пулсират от притока на кръв.

Той иска всичко, но не предлага нищо в замяна. Натика ръцете си в джобовете на халата и механично опипа копринената торбичка на Джема. Може би е време генералът да премине един кратък опреснителен курс на тема доверие!

— Сядай, Калън. — Той не помръдна и тя вирна брадичка. — Ако го сториш, ще ти разкажа всичко, което научих от Шон. Не там — спря го тя, защото беше тръгнал към дивана. — Там! — махна към един стол с права облегалка. Изчака го да седне, извади белезниците от торбичката и тръгна към него.

Тялото му се вцепени.

— Няма време за игрички…

— Но искаш да знаеш какво ми каза Шон, нали? — Седна в скута му и плъзна пръсти по ръката му. — Облегни се назад и се отпусни. Няма да ти сторя нищо лошо. — Наведе се и устните й докоснаха брадичката му. Искаше да не гледа ръцете й, а лицето. Свободната й ръка улови китката му и ловко щракна белезниците, приковавайки го към стола. После тялото й се надигна от скута му.

— Какво, по… — Той се завъртя, откри че е окован и заплашително изръмжа: — Това вече е много, дори и за теб!

Тя извади заглушителя и го включи.

— Дори не съм започнала — промърмори. — Но евентуално ще го сторя. Жаден ли си?

Отиде на бара и му сипа чаша уиски. От тишината зад гърба си заключи, че той не прави опит да се освободи и изпита леко разочарование. Много й се искаше да види как се гърчи.

Както тя се беше гърчила в Ню Орлиънс.

— Идеята не е добра, Рейвън.

— Знаеш ли какво му е хубавото на отмъщението, Кал? — подхвърли тя, насочвайки се обратно към стола. — Че никога не знаеш кога ще ти се отдаде подобен шанс, но когато се появи, чувството е страхотно! — Вдигна чашата пред лицето му: — Искаш ли една глътка? Мисля, че точно така започна последния път.

— Недей, Сара. — Гласът му беше толкова спокоен и дълбок, че тя почти посегна за ключовете. Но следващите му думи развалиха всичко. — И без това си затънала до гуша.

— Не се страхувам от теб, Калън — хладно го погледна тя. — И не ме наричай Сара. — Отпи глътка уиски, намръщи се, но въпреки това опразни чашата. — Боже! Това нещо продължава да има вкус на разредител за боя! — Свали коланчето на халата, завърза с него другата му ръка за стола и коленичи. — Следващия път ще поръчам шампанско. С разбита сметана и може би мъничко сироп „Хърши“.

— Няма да има следващ път — отсече той, заковал поглед някъде над главата й.

— Разбирам защо мислиш така — усмихна се тя. — Защото съзнаваш, че няма да успееш да избягаш толкова бързо като днес следобед. — После положи длани на коленете му — точно както го беше направил той в началото на разпита в Ню Орлиънс. — Докъде бях стигнала, когато Хаят ни прекъсна? Аха, май се готвех да поема с уста твоето…

— Недей! — Силните мускули под дланите й се стегнаха като стоманени въжета. — В Ню Орлиънс беше различно. Нямах друг избор, защото ти заплашваше да разкриеш агентите ми в Европа.

— Прекрасно знаеше, че блъфирам — поклати глава тя и докосна с пръст долната му устна. — В противен случай просто щеше да ме захвърлиш да гния зад първата ограда, която се появи пред очите ти. И двамата знаехме, че ще го направиш.

— Това, което сторих беше… грешка — промърмори той и едно мускулче на брадичката му леко потрепна. — Но ти няма как да я поправиш.

— Прав си, но имам чувството, че ще ми стане по-леко. — След тези думи опря брадичка на дясното му коляно, давайки си ясна където пиенето беше част от социалните функции. Уискито действително прогори гърлото й, но не то беше причината за прилошаването й. Нито пък перспективата да прибягва до него и в бъдеще.

Беше й прилошало от една много проста мисъл — че продължава да го обича със същата сила както преди.

— Искам да опиташ още веднъж.

Хаят вдигна глава и пое лаптопа на Рейвън, който му подаваше Калън.

— Разбира се, шефе — кимна той. — Но трябва да ти кажа, че тя го е защитила по един наистина перфектен начин. Ако продължавам да го човъркам, твърдият диск може и да блокира.

— Ти си най-добрият компютърен специалист в армията — напомни му Калън. — Открий някакъв начин.

Докато Хаят правеше нови опити да проникне в данните на Рейвън, Калън влезе в банята за един студен душ. Не след дълго изпита желание да блъска главата си в плочките, тъй като душът изобщо не му помогна да се освободи от тъпата болка на неосъществените желания.

Тази вечер можех да я имам. Дори в този миг бих могъл да съм проникнал в нея.

Малката възстановка на нощта, която прекараха заедно в Ню Орлиънс, го беше възпламенила — толкова бързо и толкова силно, че той се усъмни във възможностите на самоконтрола, с който винаги се беше гордял. Беше само на крачка от изнасилването, както го беше направил последния път. А примитивното желание за грубо притежание продължаваше да пулсира в главата му.

Но този път беше различно. Тя беше различна.

Не беше в състояние да определи какво се беше променило, но вече беше убеден, че по време на раздялата им се беше случило нещо важно. Може би наистина се беше уморила да живее в чужбина и вече искаше да се прибере у дома. За момент си позволи лукса да си представи как всичко между тях започва отначало. Да се върне при Сара беше мечтата му от години.

Но тя вече не е Сара.

Когато се облече и излезе, Хаят все още се бореше със защитата на компютъра. Екранът потъмня и програмистът промърмори някаква ругатня, след което атакува клавиатурата. Появи се поле за въвеждане на текст и Хаят светкавично включи флашката в компютъра.

— Хайде, мръснице, пусни ме вътре! — процеди през зъби той. После вдигна глава и очилата се смъкнаха на върха на носа му. Най-после беше усетил, че има публика. — Извинявам се, генерале. Имах предвид компютъра, а не нея. — Пръстите му сръчно рестартираха машината. — Е, сега вече е по-друго. Лично създадох тази програма за хакване. Ако работи както трябва, буквално ще изяде проклетия код „Юда“ и… — На екрана се появи нова, по-малка кутия, и думите заглъхнаха в гърлото му. — Май става въпрос за някаква гатанка, по дяволите.

Калън се наведе да прочете думите, които се появиха в квадратчето: ние мислим по един и същ начин. Кимна с глава и тихо подхвърли:

— Опитай едно-две-три-нула.

— Това ми звучи като шифър за катинарчето, с което си заключваш куфара — промърмори Хаят, но покорно набра цифрите. После зяпна, тъй като на екрана изплува главното меню. — Света краво, проработи! — Стрелна с очи Калън и любопитно подхвърли: — Какво е това?

— Нашият рожден ден. Рейвън и аз сме родени на една и съща дата.

Именно затова мислим по един и същ начин, прошепна в главата му призракът на Сара, а след това изтананика мелодията, която тя беше съчинила.

— Доста шантаво, но проработи — махна към лаптопа Хаят. — Вече съм в състояние да сваля всичко, което е записано в паметта.

— Искам да прегледам файловете, за които спомена — отвърна Калън и погледна часовника си. При всички случаи нямаше да има време за сън, затова беше по-добре да насочи вниманието си към онова, което беше намислила Рейвън. — А ти ще довършиш работата си утре сутринта.

Хаят кимна и се изправи.

— Шефе — обади се след кратко колебание той. — Искам да те предупредя, че снимките са доста, хм, брутални. Трудно ми е да повярвам, че някой може да оцелее след такова раняване.

Броени минути по-късно, прехвърляйки фотографиите в медицинския картон, Калън се убеди, че това е точно така.

Сара беше твърд агент, обучавана да издържа на трудности, глад и дори на изтезания, с които би могла да се сблъска в своята работа. Лично той я беше виждал да изминава осем километра в сняг до кръста, да побеждава в ръкопашен бой мъж два пъти по-тежък от нея и да изпълнява каскади, които със сигурност биха й осигурили титулярно място в националния отбор по акробатика. Но не проумяваше как беше оцеляла след онова, което я беше сполетяло при засадата в Китай.

Нямаше кой знае какви познания за реконструктивната хирургия, но знаеше, че тя е изключително болезнена и изисква време. Сара не само беше преживяла ужасно лицево нараняване, но и доброволно беше лягала под ножа за няколко, може би десетки, възстановителни операции. Той едва сега разбра защо се беше преобразила в наистина смайваща красавица — не само, за да преживее обезобразяването си, но и за да го победи с още по-голямо съвършенство.

— Сега вече всичко ми е ясно, скъпа — промърмори той, спрял поглед върху последната фотография на Сара, вече превърнала се в Рейвън. — До този момент просто не съм подозирал какво си преживяла.

А когато в горния край на фотографията се появи лотос с розови връхчета, нещата му станаха още по-ясни.

Меко си даваше сметка, че би трябвало да разкаже на Валанс Сен Шарл всичко, което знае, но един ред в писмото на баща й продължаваше да предизвиква паника в душата й.

Не предавай близките си, преди да получиш всичко от специалния пратеник, който ще те посети.

Това не само означаваше, че трябва да очаква още пратки, но и че в кражбата са замесени членове на семейството й. Освен това вече беше сигурна, че баща й е бил убит. А след като са отнели живота му заради кражбата на тези мечове, какво ли чака братята й?

— Меко? — изправи се на прага на офиса Тара. — Вече минава шест.

Тя прибра писмото и снимката в чантичката си, а след това си спомни обещанието си да заведе момичето на вечеря, а след това и на кино.

— Извинявай, бях изгубила представа за времето — промърмори тя.

— Прибрах изложените бижута в сейфа, остава ни само да включим алармата и да тръгваме — докладва Тара, след това, спряла поглед върху лицето й, добави: — Ако нямаш настроение, можем да го отложим за друг път.

Гласът й прозвуча толкова разочаровано, че Меко бързо прогони мислите за саби и крадци от главата си.

— Да пропуснем най-добрата морска храна в града и да не видим Мел Гибсън? — вдигна вежди тя. — В никакъв случай!

След тези думи изключи компютъра и грабна чантичката си.

— Страхотно! — светна лицето на Тара, после, забелязала малкото заоблено пакетче, което Меко вдигна от бюрото си, отново помръкна. — Какво е това?

— Прилича ми на подарък за рожден ден — усмихна се Меко, подавайки й пакетчето.

Тара разкъса тънката златна панделка и извади кутийка за бижута от черно кадифе.

— О, боже!

Вдигна капачето и се втренчи в изящната гривна, изработена лично от Меко. Беше от бяло злато и излъскан до блясък син седеф, изобразяващ седем делфина, които се гонят сред стилизирани вълни. Всеки от тях имаше по един фин брилянт на мястото на окото.

— Фантастична е! — едва успя да промълви момичето.

— Пробвай я.

Тийнейджърката измъкна гривната с треперещи пръсти.

— Не мога да повярвам, че си я направила специално за мен! — прошепна тя.

— Делфините са като душата ти — отвърна Меко, взе гривната и я закопча около тънката й китка. — Мили, грациозни и свободни.

Тара я сграбчи в прегръдките си с такава сила, че за малко не я събори.

— Това е най-хубавият подарък в живота ми! — възкликна тя. — Адски много ти благодаря!

Може би това е детето, което би трябвало да имам, помисли си Меко, докато бавно се освобождаваше от прегръдката й. Детето, което Ник ми обещаваше през годините.

— Сега няма да плачеш! — рече с престорено строг глас тя. — Не забравяй, че имаме резервация при Луи.

— Добре, няма — запърха с клепачи Тара. — Но в замяна на това няма да крадеш от любимите ми рачешки щипки с бял сос, нали?

— В такъв случай трябва да ги излапаш много бързо, защото умирам от глад! — разсмя се Меко и я поведе към вратата.

Ник Хосю изпрати с поглед колата на бившата си съпруга, която бързо се отдалечаваше от бижутерията. Кое е това младо момиче с нея?, запита се той, след което тръсна глава.

— Е, тръгна си. Да влизаме.

Двамата мъже с него изкъртиха задната врата и го пропуснаха да набере кода на беззвучната аларма.

— Откъде си сигурен, че не го е сменила? — подхвърли единият от тях.

— Сигурен съм, защото тя използва един и същ код за всичко — отвърна Ник и вкара цифрите на датата, на която Меко го беше напуснала. Червеният индикатор покорно светна в зелено. — Готово, магазинът е ваш.

Горчивината на тези думи беше подкрепена с мрачно кимане на глава.

Двамата мъже се справиха с витрините и офиса в рамките на петнадесет минути.

— Нищо — изръмжа единият. — Можеш ли да отвориш сейфа?

Ник влезе в офиса и отново опита същата комбинация. Но този път не се получи.

— Мамка му! — промърмори той. — Тук е използвала нещо различно!

Двамата се спогледаха.

— Тогава ще я взривим — рече единият.

— Не! — почти изкрещя Ник, след което се осъзна и смекчи тона си. — Искам да кажа, че не може, защото тя ще разбере, че сме били тук.

— На шефа изобщо не му пука, че ще разбере — промърмори по-едрият от двамата и направи една заплашителна крачка към него. — А ти, приятелю, ще правиш каквото ти се нарежда, докато не върнеш десетте бона, които взе назаем от него. Иначе ще се наложи да плащаш по друг начин!

Ник си представи алтернативните начини за изплащане на дълг толкова ясно, че на горната му устна избиха ситни капчици пот.

— Нека опитам още нещо — промърмори той, обърна се към сейфа и отново започна да набира комбинацията. Този път обаче вкара друга дата и ключалката покорно изщрака. Господи, Меко, няма ли най-после да опиташ нещо ново? — Дръпна вратичката и отстъпи крачка назад. — Готово.

Горилите започнаха да вадят дългите и плоски кутии с бижута и да изсипват съдържанието им върху писалището.

— Тук няма нищо — обяви след малко по-едрият от тях, наведен над празната каса. — Сигурно си го държи у дома.

Другият грабна шепа огърлици и понечи да ги натика в джоба си.

— Върни ги обратно! — хвана ръката му Ник.

— Какви ги дрънкаш? — изгледа го онзи. — Това си е чиста печалба!

— Сделката беше да ви осигуря писмото на стареца, нищо повече! — отсече Ник и издърпа бижутата от ръцете му. — То не е тук, значи оставяме всичко, както си беше! Това е всичко, което притежава!

— Май още си влюбен в нея, Ник — ухили се по-едрият. — Добре, оставяме ги. Няма смисъл да насочваме следите към шефа.

— Вие вървете, а аз ще остана да подредя бижутата в кутиите — отвърна Ник. — Ще се видим навън.

Мъжете се подчиниха, а той се зае да подрежда пълните кутии обратно във вградения сейф. Не се сдържа и отвори последната, наслаждавайки се на великолепния дизайн. Винаги се беше гордял с почти магическите й умения при обработката на метала и камъка. Все пак именно той я насочи към този бизнес, нали? Първото й работно място беше една будка в местния мол, но тя постепенно утвърди името си и стигна чак до Бевърли Хилс.

Но след като го напусна.

Вдигна пред себе си специалната гривна за тенис и започна да се наслаждава на диамантите, с които беше обсипана.

След кратко колебание я натика в джоба си, прибави към нея още две и затвори вратичката на сейфа.

— Един малък заем, Цветенце — промърмори той. — Само докато си стъпя на краката.

Дълбоко в себе си беше убеден, че Меко няма да има нищо против.

8.

Преместването на операцията от Ню Йорк в Чикаго премина гладко. Калън, Конър и Рейвън използваха услугите на гражданската авиация, а Брук и Хаят потеглиха с микробуса. Вместо в хотел, екипът се настани в един стар офис за набиране на доброволци на авеню Мичиган. С оглед да съхрани прикритието си, Рейвън нае стая в петзвездния хотел, който се намираше на една пряка по-нататък.

— Трябва да покрием близо осемстотин квадратни метра на основния етаж — започна Конър, приведен над архитектурните планове на „Парк Уест Тиътър“. — Изходът за сцената е тук, отдясно. Оттам ще минат момичетата, за да се съберат пред основния прожекционен екран, а след това ще поемат по източното и западното удължения на сцената. Централният подиум е запазен само за Рейвън. — Пръстът му проследи някаква диагонални линии. — Жихан и компания ще бъдат настанени тук, на масата за почетните гости. Разполагаме с пълната подкрепа на хотелския персонал и това ни позволява да сложим подслушвателна апаратура не само на самата маса, но и на петте, които я заобикалят. Рейвън ще бъде оборудвана с предавател.

— Отчитайки моделите, които ми предстои да демонстрирам, това ще бъде сериозно предизвикателство — поклати глава Рейвън и им показа фантастичната ефирна дреха, запечатана върху първата корица на Вог. — Това е същата рокля, която показах в Париж.

— Не можеш да носиш подобно нещо! — отсече Калън, без да поглежда фотографията. — Тази рокля е с гол гръб и почти прозрачна!

— Почти, но не съвсем — отвърна тя. — Имам една блузка в телесен цвят, която мога да изрежа по формата на бодито, но окачването на апаратурата трябва да бъде различно. — Удари един лакът на Конър и игриво добави: — Ще ме облепиш ли преди ревюто?

Моментално усетил хладните вълни на гнева, който се излъчваха от прекия му началник, Конър сериозно се замисли дали не е по-добре да бъде преместен на някое по-спокойно местенце, например в Пакистан. Но когато зърна как усмивката на Рейвън се стопява след кос поглед към Калън, той просто кимна.

— Няма проблем.

— Видео наблюдението? — остро подхвърли Калън.

— Ще има три камери — тук, тук и тук. — Флумастерът на Хаят маркира съответните точки. — Скрити са зад пилоните на осветлението покрай всеки подиум. Разстоянието между тях и първия етаж ще бъде някъде около дванадесет метра, но това не е проблем за телеобективите. Освен това съм уредил контролен център, който ще бъде в режисьорската кабина над сцената. Този театър разполага с възможно най-доброто техническо оборудване. Достатъчно е само да се включа в командния пулт.

— Входове и изходи, Брук?

— Един главен вход, четири аварийни изхода — три на Орлиънс Стрийт и един в страничната алея. Плюс служебен вход за сцената, също от страничната алея. Предлагам главният вход да бъде охраняван от двама души, а останалите — по един. — След тези думи Брук посочи точното място на коридора зад сцената. — Ако Жихан реши да отиде зад кулисите, ще ни трябват още двама за покриване на коридора и гримьорните.

— Според мен тази мярка е прекалена — подхвърли Рейвън и се наведе над плановете. Конър забеляза как очите на шефа се забиха в лицето й. — Едва ли ревюто е мястото, на което Жихан ще се разкае за извършените убийства.

— Задачата ти е да го накараш да говори за Порша и за сабите! — отсече Калън и се извърна към Хаят. — Искам пълно оборудване на стаята за техническия персонал, която ще използваме като нейна гримьорна. Аудио, видео, топлинни датчици и всичко останало.

Телефонът иззвъня и Хаят се обърна да вдигне слушалката. Миг по-късно очите му потърсиха Рейвън.

— Една много ядосана французойка те търси от фоайето на хотела, майоре.

— Това трябва да е Оноре — изправи се тя и погледна часовника си. — Нуждая се от двадесетина минути.

— След трийсет започваме — напомни й Конър.

— Ако закъснея, значи ме е смазала от бой — отвърна Рейвън и напусна офиса.

Калън изчака вратата да се захлопне зад нея и погледна към Брук.

— Искам да я проследиш, капитане!

Брук кимна и излезе, а Хаят се насочи към микробуса да пренесе останалата част от оборудването. Конър изчака да остане насаме с шефа си, пристъпи към масата и се прокашля.

— Какво има? — вдигна глава Калън.

Други на мястото на Конър биха подвили опашка, но той все още виждаше отчаянието в очите на Рейвън.

— Разрешете да говоря откровено, сър — уставно започна той и тракна токчета.

— Не си насилвай късмета, Пери — промърмори Калън, почеса брадата си и разтърка очи. — Виж какво, тази седмица почти не съм мигнал и това явно ми опъва нервите. Казвай каквото имаш да казваш и да приключваме.

Конър тикна ръце в джобовете си.

— Не знам каква е историята между теб и майора, но това не е моя работа — започна той.

— Точно така, не е твоя работа! — сопнато отвърна Калън.

— Но трябва да ти кажа; че я притискаш прекалено много. И без това е достатъчно уплашена от онзи тип, а вчера… — Срещна студения поглед на началника си и поклати глава. — Не виждаш ли колко е бледа? Изглежда така, сякаш и най-лекият полъх на вятъра ще я събори на земята!

— Снощи й прилоша.

— Кога по-точно? — скръсти ръце пред гърдите си Конър. — Преди или след като строши стола в спалнята й?

— За бога, Кон! — сепнато го изгледа Калън. — Нима мислиш, че съм я ударил?!

— Не ти е било необходимо — отвърна Конър и положи длани върху масата. — Аз видях снимките на това, което беше останало от лицето й. Онези преди намесата на лекарите. Преживяла е достатъчно гадости, шефе. Спри се, преди да е рухнала.

— Или?

— Или ще имаш най-малко две основателни причини да ме изправиш пред военен съд!

— Нали не ме заплашваш, лейтенант?

— Аз не прибягвам до заплахи, генерале — отвърна с еднакво хладен тон Конър. — Това е причината да съм част от екипа ти. Защото съм човек на действието.

Двамата останаха наежени един срещу друг в продължение на една безкрайно дълга минута. После Калън бавно поклати глава.

— Ще споделиш ли какво те кара да се държиш като доберман в клетка? — подхвърли Конър.

— Преди да се случи това нещастие с нея, тя не беше толкова красива, но беше моя — тихо отвърна Калън. — По начина, за който всеки мъж може само да мечтае. Но аз го приех като даденост. Не, по-скоро приех нея като даденост. Дори не си бях помислял, че мога да я загубя. — Сведе невиждащ поглед към плановете на масата и глухо добави: — А сега тя е Рейвън, мокрите сънища на всеки негодник.

— Нея ли обичаше, или лицето й? — засече го Конър, зърна опасния блясък в очите му и кимна с глава. — Така и си помислих. Значи нещата са много прости.

— В смисъл?

— Кажи й всичко, генерале. Сториш ли го, ще си я получиш обратно.

Когато Рейвън стигна до фоайето, Оноре Етиен вече беше успяла да събере около себе си директора на хотела и неговия заместник, управителя на ресторанта и голяма част от по-нискостоящите служители. Една от камериерките превеждаше малка част от крясъците й, благоразумно пропускайки по-цветистите фрази.

— Бунт ли вдигаш, Рей? — подхвърли Рейвън.

— Cherie!

— Мис Рейвън! — забърза към нея директорът. — Много се радвам, че сте тук! Тази дама…

— … трябва да си вземе лекарството — шепнешком довърши изречението му тя.

— Аха — кимна с разбиране човекът. — Бихте ли била така любезна да… — Не успя да довърши, тъй като французойката го изблъска встрани и се понесе към новодошлата.

Рейвън я прегърна и кимна през рамото й на разтревожения човек.

— Няма проблем.

— Depuis combine de temps etes–vous ici? Qu est le poste de police[1]? — По-възрастната жена с недоумение се огледа: — А къде e le generale? Имам да му казвам доста неща на този звяр, който отвлича хора!

— Тук съм едва от снощи, а ти няма да ходиш в полицейския участък! — отсече Рейвън, хвана я под мишница и я побутна по посока на ресторанта. — Ела да изпием по един чай. — Срещна погледа на управителя и добави: — Сигурна съм, че ще ни настанят на хубава маса, за да можем да си поговорим спокойно.

Управителят ги придружи до една удобна маса в ъгъла на салона, достатъчно далеч от останалите клиенти, част от които все още си шепнеха, станали свидетели на суматохата във фоайето. Секунди след като седнаха се появи един келнер с каничка чай и поднос с красиво подредени дребни сладкиши.

— Слава Богу, че поне обслужването им е прилично — промърмори Оноре, изсумтя и пусна бучка захар в чашата си. — Трябваше да видиш как се отнасяха с нас на летището!

— Съжалявам, че те въвлякох във всичко това.

— О, недей — вирна брадичка Оноре по начин, на който е способна само една французойка. — Много добре, cherie. Хайде, започвай. Искам да чуя всичко.

— Боже — разсмя се Рейвън. — Едва сега усещам колко си ми липсвала!

Запозна я накратко с всичко, което се беше случило след като напусна Париж, премълчавайки само подробностите по тайната си мисия и личните сблъсъци с Калън. Но въпреки усилията й да представи нещата в нормална светлина, Оноре не се остави да бъде заблудена.

— Аха, ясно. Ето защо ме заряза, а след това ме накара да прелетя половината свят заедно с екипа си. Заради le generale и вечните му военни тайни. — По-възрастната жена глътна остатъците от сладкиша, който държеше с елегантно извити пръсти, опря салфетката до устните си и механично ги покри с тънък слой червило. — Още го обичаш, а?

— Нищо подобно.

— Упорита си като муле — поклати глава дизайнерката. — Ако не ми беше кръщелница, като нищо щях да ти нашаря задника с пръчка.

Рейвън театрално извъртя очи.

— Откога ти станах кръщелница, Рей?

— Не ти, а бебето.

Шумовете около тях изведнъж се стопиха.

— Какво каза? — втренчи се в нея Рейвън.

Оноре прибра червилото и я дари с враждебен поглед.

— Нима не си наясно? След всичкото това гадене, липса на апетит и перманентна слабост? Какво си въобразяваш, cherie? Може би, че си пипнала кокоша чума?

— Кокоша чума — механично повтори Рейвън. Имаше чувството, че всичко в нея рухва, като къщичка от карти, пометена от мощно торнадо. — Не, това е невъзможно! Не може да бъде!

— Не се дръж като шестнайсетгодишна ученичка! Разбира се, че си бременна! — Оноре се приведе над масата и добави: — През цялото време си го знаела. Не признаваш, но е точно така. Колко цикъла пропусна?

— Два, но… — примигна Рейвън.

— Ето, виждаш ли? — елегантно махна с ръка дизайнерката.

— Чакай, чакай — спря я Рейвън и усети как отчаянието нахлува в душата й. — Откакто се прибрах от Китай цикълът ми стана доста нередовен. Лекарите казаха, че е от стреса и може да продължи с години.

— Mon Dieu! Трябва ли да отскоча до аптеката, за да ти купя тест? — Французойката изглеждаше наистина ядосана. — Заради него рискуваш живота на детето си! Заради мъжа, който те изостави!

— Не заради него, а за родината.

— Твоята родина е Франция! А това тук е Америка, която те заряза точно като него! — Оноре се надигна от мястото си. — Отивам да си напудря носа, за да ти спестя тежките думи, които ми напират! А ти стой тук и чакай да ми мине.

Вцепенена от изненада, Рейвън остана да гледа в празната си чаша. Минаващият келнер предложи да я допълни, тя кимна с глава и отпи от вече изстиналата течност.

Ето защо ми се е гадело. Ето защо не понасям миризмата на парфюм и цигарен дим. А между другото и на корнфлейкс. Ще имам дете. — Докосна плоския си корем и добави: — Мое дете!

Детето на Калън.

Това се беше случило в Ню Орлиънс, разбира се. Намръщи се при спомена за онази нощ. Бяха се превърнали в чифт разгонени животни, жадно вкопчени едно в друго. И някъде по време на това ужасяващо примитивно съвкупление бяха поставили началото на нов живот.

Какво ще му кажа сега?

За миг се изкуши от мисълта да запази детето в тайна. Беше нейно дете и можеше завинаги да си остане такова. След края на мисията просто щеше да напусне страната и да не връща никога повече. С малко усилия можеше да направи така, че да изчезне завинаги от погледа на Калън. Самата тя беше израснала без баща. Не виждаше проблем детето й да направи същото.

После си спомни снимката, която майка й държеше до леглото — баща й, в пълна бойна униформа, непосредствено преди заминаването му на умиротворителна мисия в Близкия Изток. Самата тя почти не го помнеше, но в замяна на това все още виждаше как майка й целува снимката му всяка вечер, а след това й напомня да го включи в молитвите си. Помнеше и безутешните й сълзи, когато докараха татко й в дървен сандък, помнеше и начинът, по който майка започна да съхне и в крайна сметка стана жертва на пневмонията, която я отнесе при съпруга й малко след като Сара навърши седемнадесет.

— Не мога да избягам от това — прошепна с насълзени очи тя и погали корема си. — Нали, бебенце? Май се налага да съобщим на генерала, че ще става баща.

— Това са първите свестни думи, които чувам през този проклет следобед — изсумтя зад гърба й Оноре.

— Е, след като съм била достатъчно глупава да забременея, ще трябва да открия начин да пренаредя програмата си за следващата година — замаяно въздъхна Рейвън. — Мислила ли си някога да направиш колекция за млади майки?

Оноре се наведе и я прегърна с две ръце.

— Разбира се, скъпа. Ще дам най-доброто от себе си.

Никоя от двете не обърна внимание на блондинката, която се плъзна край масата им с неутрална физиономия и се насочи към рецепцията.

— Искам да проведа един международен разговор — подхвърли на служителката зад гишето тя. — Има ли монетни автомати наблизо?

Служителката я насочи към редицата кабини в дъното на фоайето. Брук набра дългата поредица от цифри и зачака.

— Обажда се капитан Оливър от ОКР — каза на гласът в слушалката тя, а след това продиктува личният си идентификационен номер. — Свържете ме с кабинета на главния инспектор, моля.

— Добре познаваш това място, нали? — подхвърли Калън, докато Рейвън разсеяно зяпаше през прозореца.

— „Парк Уест“? — попита тя, насочвайки внимание към маникюра си. — Разбира се. През двайсетте години на миналия век на сцената му са се играли предимно водевили, но днес в обновената зала изнасят концерти знаменитости като Роулинг Стоунс и Уитни Хюстън.

— Предполагам, че с Мик Джагър сте приятели.

— Не и след като заряза Джери Хол — поклати глава тя. — Но когато е в Париж, Майкъл Джексън задължително ползва фризьора ми. Искаш ли автограф?

— Пристигнахме — обяви Конър, смъквайки стъклената преграда.

Рейвън слезе от лимузината и се плъзна покрай осветеното лого на „Парк Уест“, изобразяващо пищната форма на жена, която танцува в кръг ярка светлина. Калън гледаше как по лицето й пробягват разноцветни петна. Изглеждаше по-добре, отколкото по време на полета от Ню Йорк. По-силна, по-решителна. Но той не можеше да се отърве от чувството, че промяната е по-скоро вътре в нея, отколкото външна. Не го игнорираше, за да провокира поредния скандал. Наистина беше притеснена от нещо, но не и от него.

Реши да разбере какво е то в момента, в който останат насаме.

Екстериорът на „Парк Уест“ не отговаряше на интериора. Елегантният театър разполагаше с галерия на пет нива, два големи балкона и барове около главната зала, в която течеше трескава подготовка за ревюто. Под ръководството на Хаят действаше една малка армия от служители. От тавана към подиума се спускаше каскада от стряскащи с размерите си 12-метрови колони от синя коприна, потрепващи и при най-лекото докосване.

— Оноре ще подготви кулисите с помощта на нашите хора — подхвърли Рейвън, докато крачеше към импровизираната гримьорна, подготвена Хаят. — Ще ми трябват минимум двадесет минути за косата и лицето — добави тя и се огледа наоколо. — Къде е Конър? Трябва да започна да се обличам!

Калън кимна към шифровчика на екипа, която се появи до него с куфарчето, съдържащо специалното оборудване.

— Брук ще закрепи предавателя и всичко останало.

— Ще ни извиниш ли за момент, капитане? — подхвърли Рейвън, бутна го в гримьорната и затръшна вратата. — Ако все още не си забелязал, генерале, тази скандинавска богиня в коридора ме мрази и в червата! Искам да те уверя, че за нищо на света няма да й позволя да докосне косата или лицето ми!

— Което не изключва закрепването на предавателя — отбеляза той.

— Това трябваше да направи Конър! — рязко отвърна тя, после изражението й изведнъж се промени. — Охо, ти се страхуваш да не съблазня първия ти асистент, нали? Как си представяш това, генерале? Че ще го хвърля на пода и ще го изнасиля още преди да се е осъзнал?

— Конър е зает. Предавателят ще постави Брук. Останалото не ме интересува. Пет пари не давам кой ще ти напръска косата и ще изрисува лицето ти. — След тези думи той рязко отвори вратата. — Капитане, може да започваш!

Брук влезе и отвори куфарчето. Рейвън смъкна блузката си и посегна към ципа на джинсите, после спря.

— Ще гледаш, така ли? — косо го изгледа тя.

— Може би ще направя и няколко снимки — усмихна се той. — Какви пари ти предлагаха от Плейбой?

Очите на Брук се местеха от единия на другия и обратно. След известно време се прокашля и подхвърли:

— Да изчакам ли отвън, сър?

— Не — облегна се на стената той. — Започвай.

За да бъде прикачена апаратурата, Рейвън трябваше да остане само по бельо. Тя го стори без повече възражения, бързо и мълчаливо. Докато Брук залепваше жичката от слънчевия й сплит надолу към пъпа, тя погледна отражението й в огледалото.

— Къде ще сложим предавателя? Между краката или направо в О-точката?

— Имам здрава превръзка — успокои я Брук, извади лентата от усилен найлон и я стегна около горната част на бедрото й в комплект с предавателя. — Когато си обуеш чорапите, щракни единият жартиер за превръзката. — Изправи се с кисела физиономия, сякаш някой току-що беше натикал в устата й цял лимон. — Ако обичате седнете, майоре. Трябва да се заема с лицето и прическата ви.

— Няма нужда — отвърна Рейвън, навлече халата си и махна с ръка към вратата. — А сега бягай. Генералът ще остане да гледа и това.

— Сър? — почервеня Брук.

— Направи една обиколка на периметъра, Брук — отвори вратата пред нея Калън. — След няколко минути ще те настигнем. — Заключи след нея и рязко се обърна. — Не се заяждай с шифровчика!

— Кажи й да не ме гледа така, сякаш съм някакъв тлъст червей с краченца! — Рейвън грабна куфарчето и седна пред ярко осветената тоалетка. — Тази част е адски досадна. Сигурен ли си, че не искаш да провериш още някое шпионско оборудване?

Той си даваше сметка колко е лесно да се впуснат в поредната словесна престрелка. Застана зад гърба й и кротко попита:

— По-добре ли се чувстваш?

— В смисъл дали ми се драйфа? — изгледа го в огледалото тя. — Не. — Почисти кожата си с кръгла четчица, затвори единия си клепач и го намаза със златист грим. После се прехвърли на другото око, но изведнъж остави капсулата. — Но Жихан тепърва ще се появи.

— Знаеш как да се справиш с него — отвърна той и посегна да отмести косата от лицето й. Беше толкова гъста, че се наложи да я хване с две ръце. — Просто продължаваш с брътвежите, които очаква от теб. Опитай се да измъкнеш нещо повече за сабите на баща му, но не му позволявай да те притиска, както го стори в Ню Йорк.

Тя кимна, довърши другия клепач и се зае да полага спирала върху миглите си.

— Ако не се получи, утре ще ми трябва малко време на компютъра.

— За какво? — попита той, докато гледаше как покрива устните си с тънък пласт яркорозово червило.

— Имам няколко идеи, които трябва да проверя. — Върху долната й устна се появи тънка сребриста линия. — Главно по отношение на логистиката.

— Това може да го свърши и Хаят.

— Аз също. — Тя освободи косата си от ръцете му и се наведе да я напръска с фин фиксатор. — Ще ми подадеш ли машата?

Той се подчини. Все още с наведена глава, Рейвън започна да къдри косата си.

— И всичко това за две минути разходка по подиума — промърмори той.

— Трябва да ни видиш какво правим в навечерието на есенната премиера. На Арман му трябват поне три часа, за да ми направи фризурата. — Приключила с къдренето, тя се изправи и изпусна въздишка на облекчение. — Но по всяка вероятност тази година ще я пропусна.

— Защо? — подхвърли Калън, наблюдавайки как пръстите й потъват в косата и ловко оправят къдриците.

За миг тя се втренчи в отражението му. Сякаш се колебаеше.

— Ще ти кажа след ревюто.

На вратата се почука. Беше един от агентите, охраняващи задния вход.

— Извинете, генерале, но отзад се появи някакъв ван за доставки. Шофьорът каза, че няма да мръдне, преди да говори с най-главния. Става въпрос за нещо, което е поръчала мис Етиен.

— Иди да видиш — посъветва го Рейвън. — Аз свършвам след малко.

Калън кимна с глава и пое по коридора. Не забеляза нито появата на Брук иззад ъгъла, нито изражението, с което се насочи към вратата на гримьорната.

Проследил Рейвън по пътя от Ню Йорк до Чикаго, Лотос търпеливо изчакваше момента да остане сама, без постоянното присъствие на антуража й. Най-подходящият момент се разкри по време на кратката й среща с френската модна дизайнерка в ресторанта на хотела, но стрелбата от толкова далечно разстояние му се стори някак неперсонална. А той много държеше да надникне в очите й, преди отново да обезобрази лицето й.

Но този път няма да имаш шанс да се измъкнеш, безгласно се закани той.

После получи информацията за тайната операция с участието на Рейвън и ловът трябваше да бъде прекратен. Оказа се, че тя е съвсем близо до истината и залозите изведнъж станаха много по-високи от перспективата за малкото, съвсем лично удоволствие. По простата причина, че са замесени военните, а това означаваше пълно и подробно документиране на уж инцидентната й смърт.

Тоест, убийството трябваше да бъде извършено в театъра.

Можеше да избира измежду няколко доста интересни възможности, но в крайна сметка реши да атакува отгоре. Подготовката отне съвсем малко време и усилия. Сега трябваше просто да изчака началото на ревюто и появата на Рейвън на подиума.

За последен път.

Брук безшумно се промъкна в гримьорната. Майорът продължаваше да седи пред тоалетката, заета да се гримира и да оправя фризурата си. Пред очите й за миг изплува призрачното и обезобразено лице от компютърните файлове, което тя побърза да прогони.

Беше съвсем ясно, че Рейвън е успяла да победи страданията, каквото и да й бяха стрували те. А сега се готвеше да разбие живота на Калън Грейди, като му тръсне едно нежелано дете.

Това не биваше да се случи. Просто защото Брук беше тази, която трябваше да роди децата му.

— Омръзна ли ти да обикаляш периметъра? — подхвърли Рейвън.

— Искам да поговоря с теб — отвърна тя и заключи вратата. — Насаме.

— Като жена с жена? — Рейвън остави молива за вежди и се обърна. — Никога ли не си получавала съвети как да носиш косата си? Да знаеш, че опъването й назад е смърт за черепа ти. Освен това връхчетата се цепят.

Напомняйки си, че все пак има работа с празноглав модел, Брук се почувства достатъчно уверена, за да започне да се разхожда из стаята.

— Значи това е всичко, което можеш да дадеш на армията — процеди тя и махна с ръка към претъпкания с козметика куфар. — Да се цапотиш с тези боклуци, а след това да се влачиш полугола пред камерите!

— Да се цапотя, да се влача полугола? — вдигна вежди Рейвън. — Да не би да си имала проблеми с родителите си?

— Много добре знаеш какво имам предвид — отвърна Брук, вдигна някакъв копринен чорап и побърза да го захвърли, сякаш беше използвана салфетка. — Имала си солидна кариера, направила си нещо за света. Как е възможно да обърнеш гръб на дълга си? На страната си?

— Лесно — отвърна Рейвън, стана и затегна коланчето на халата си. — Сега е достатъчно да стоя неподвижно и да изглеждам добре. Край на взривяваните арсенали, преследването на информатори и ликвидирането на терористични клетки в страни, където не мога да прочета дори пътните знаци. На всичкото отгоре заплащането е в пъти по-голямо.

— О, да, забравих — кимна Брук. — Паричките означават много за теб.

— Спестила съм някой и друг долар за старини — сви рамене Рейвън.

— Плюс една вила в Прованс и скъп апартамент в Париж. — Брук взе една кърпа и я уви около микрофона, инсталиран от Хаят. — А аз разполагам само с една боксониера, в която се прибирам най-много два пъти седмично.

Рейвън се насочи към ефирната рокля, окачена на закачалката.

— Чувала съм, че в Мериленд има доста приятни местенца — подхвърли тя. — Разбира се, ако нямаш нищо против пътуването. Може би трябва да смениш жилището и да си вземеш котка.

Брук направи две бързи крачки и хвана ръката й.

— Мислиш, че си нещо повече от мен, нали? Но аз винаги съм била отличничка, най-добрата в класа! Имам цял гардероб с черни пояси, а това означава, че мога да те просна за десет секунди!

— Опитай — погледна я с усмивка Рейвън. — Въпреки, че не ти го препоръчвам.

— Хайде! — блъсна я в рамото Брук, надявайки се да предизвика някаква реакция. — Карате, джудо, кикбокс. Каквото пожелаеш.

Но Рейвън само поклати глава, свали роклята и отиде да я окачи на вратата.

— Изкушаваш ме, скъпа, но ми предстои важно ревю. По-добре излез навън да си поиграеш.

— Страхливка! — изкрещя Брук и тръгна след нея. — Затова му пускаш въдиците си, нали? Страх те е, че той вече не те обича! — Нов тласък в рамото. — Но наистина е така. За него ти си една скъпа курва и нищо повече!

Усмивката на Рейвън се стопи.

— Някой ден ще получиш един много труден и болезнен урок за живота, капитане — подхвърли тя и отново се зае с гримирането си.

— Вече цялата треперя, очаквайки да бъда смазана от голямата лоша Рейвън! — презрително изсумтя Брук. — Какво ще ми направиш? Може би ще ме издухаш със сешоара си?

— О, няма да съм аз — поклати глава Рейвън и махна към отражението й в огледалото. — Ей тая кучка ще свърши работата. А когато разкъса на парченца всичките ти мечти и надежди, ще бъдеш принудена да се задоволиш с огризките на живота. — В гласа й се долови нещо като симпатия: — Надявам се, че ще се справиш по-добре от мен.

Брук се стрелна към нея, но в следващия миг се озова по очи на пода. Едно остро коляно се, заби в основата на гръбначния й стълб, а жената, която й причини това, се надвеси над нея.

— Май забравих да спомена, че отдавна съм изхвърлила моите черни колани, които само събираха прах — подхвърли Рейвън. Изрече тези думи приятелски, сякаш бяха две момичета, които си разменят тайните на красотата. — А сега ставаш и изчезваш от тук и забравяме всичко. Ако отново ми се нахвърлиш, със сигурност ще ти счупя носа. Изборът е твой.

Коляното се отмести от гърба на Брук. Тя стана на крака и избърса кръвта от лицето си. Носът й не беше счупен, но много я болеше.

— Горчиво ще съжаляваш, че изобщо си се върнала тук! — изръмжа тя и се насочи към вратата.

Миг преди да я затръшне, долови думите, с които я изпрати Рейвън:

— Аз вече съжалявам, скъпа.

Рейвън тръгна да търси Оноре, без да обръща внимание на обичайния хаос зад кулисите. Кратката схватка с Брук Оливър изобщо не я впечатли, просто защото я очакваше. Но откакто Оноре разкри, че е бременна, тя се чувстваше някак замаяна и откъсната от света. Непрекъснато мислеше как ще се промени животът й. И най-вече — как да съобщи новината на Калън. Преди малко почти щеше да го стори, но я спря мисълта за микрофона, монтиран от Хаят. Нищо чудно, че Брук го беше увила в онази кърпа.

Облекли различни модели от колекцията „Мистрал“ на Оноре, манекенките се суетяха наоколо, търсейки по-добро място пред огледалата, или просто се колебаеха в избора на обувки и други аксесоари. За разлика от тях Рейвън се придвижваше бавно и някак отнесено, дълбоко потънала в мислите си. По тази причина почти изпищя, когато Джема Фърт я сграбчи в прегръдките си и я дари с гореща целувка, внимавайки да не оставя следи от червило по бузата й.

— Доста сме изнервени, а? — огледа я тя. — Ако не изглеждаше полумъртва, със сигурност щях да ти предложа таблетка валиум! — Британката я притисна още веднъж и с висок шепот добави: — Горе главата! Дяволът е напуснал ада и стои точно зад гърба ти!

— Джема, иди при Пиер да ти оправи прическата! — заповяда с нетърпящ възражения тон Оноре. — В момента приличаш на пържен пудел! — Пръстите й се вкопчиха в лакътя на Рейвън. — А ти пък ми приличаш на куц пудел! Я ела тук! — Дизайнерката придърпа близкия стол и я накара да седне. — Колко пъти да повтарям, че трябва да оставиш стилистите да си свършат работата?

— Косата ми изглежда наред — направи опит да протестира Рейвън.

— Може би за посещение в бакалията, но не и за моето ревю! — Оноре извади гребен и започна да се бори с гъстата й грива. — Надявам се, че приятелите ти са подготвили всичко, окей?

— Да — кимна Рейвън и направи гримаса, тъй като дизайнерката най-безцеремонно се зае да дърпа косата й с такава сила, сякаш искаше да я изтръгне от корен. — По-леко, Рей. Нима искаш фотографите на Венити Феър да щракнат всичките ми плешивини?

— Би трябвало да използваш основа, защото кожата ти е прекалено бяла. Фотографите ще решат, че те държа гладна и може би ще бъдеш принудена да споделиш голямата си тайна с тях. — Замълча за момент, после подхвърли: — Още не си казала на генерала, нали?

— Има време — отвърна Рейвън. Долови първите акорди на оркестъра и се изправи. — Престани да се суетиш около мен. Изглеждам съвсем добре.

Оноре вдигна ръце и започна да я щипе по бузите.

— Оближи горната си устна и се усмихни! — заповяда тя. — Да, точно така. Вече изглеждаш tres elegante[2].

Но Рейвън се чувстваше по-скоро très moche[3].

— Време е за шоу! — тръсна глава тя.

Калън получи едно от най-хубавите места в залата — редом с Конър, който се беше изправил, за да снима появата на моделите.

— Разкара ли онзи микробус за доставки? — попита асистентът му.

— Аха. — Беше спорил поне петнайсет минути с хората на Оноре, но в крайна сметка им разреши да разтоварят специалната пратка.

— Няма да повярваш какво домъкнаха!

— Познавам Стреч — ухили се Конър. — Като нищо може да се появи на гърба на бенгалски тигър!

На подиума се изправи красива млада жена, която прие аплодисментите на медиите с леко кимане на главата.

— Дама и господа, добре дошли в театър „Парк Уест“ — обяви с мелодичен глас тя. — Тази вечер ще ви представим нещо много специално. Както ви е известно, модна къща „Етиен“ е лидер във висшата мода вече три десетилетия, но мадам Етиен за пръв път показва новата си колекция отвъд океана.

— Говори се, че старата дама мрази Америка дори повече от гръндж облеклото — наведе се към тях някакъв репортер от съседната маса.

— Не бих й го казал в очите, приятелю — отвърна Калън. — Обратното би означавало да изгубя някой от зъбите си. — Репортерът се засмя и извърна глава, а той вдигна ръка и докосна предавателя, скрит в ревера му. — Докладвайте!

— Контролен център готов — прозвуча гласът на Хаят.

— Кулисите готови — добави Брук.

Последователно се включиха и останалите агенти, разпръснати край различните изходи. После всичко потъна в грохота на силната музика, която се разнесе от многобройните тонколони около подиума.

На сцената изтичаха група млади момчета, скандирайки фрази на френски, испански и английски. Бяха облечени в торбести панталони и тениски, над които се поклащаха тежки сребърни вериги. Отначало приличаха на готова за бой банда, но после се разделиха на три отделни групи, окъпани от ослепителната светлина на прожекторите.

— Мъжки хор? — вдигна вежди Конър.

— По-лошо, улични танцьори — поклати глава Калън.

Момчетата започнаха да танцуват с насечените енергични движения на градски рапъри. Избягваха като по чудо физическите контакти помежду си, но после започна да става ясно, че това е някаква хаотична хореография. Трите редици млади тела непрекъснато се смесваха и разделяха.

— Как го правят? — пожела да узнае Конър, сочейки към един танцьор, който направи кълбо и започна да танцува на ръце, с главата надолу. — В смисъл, без да припаднат от притока на кръв?

— Нямам представа — поклати глава Калън, наблюдавайки как друго момче се разтяга в пълен и вероятно доста болезнен шпагат.

Осветлението намаля. Водещата отново се появи и кацна на раменете на танцьорите.

— А сега, дами и господа, модна къща „Етиен“ ще ви представи… Мистралите!

Ослепително бялата светлина изчезна, заменена от пастелно меки прожектори, които започнаха да танцуват на сцената. Половината от публиката стана на крака, за да посрещне моделите, които се подреждаха на подиума, потупвайки по рамото водещия танцьор. Той реагира със серия от салта, които свършваха пред всяка една от манекенките, която вдигаше ръце и уплашено отскачаше настрана. Тийнейджърът ги последва по тесния подиум с още акробатически номера.

— Пресвета Майко, те изглеждат чисто голи! — промърмори Конър и се надигна да щракне няколко кадъра на дефилиращите покрай тях момичета.

Калън наблюдаваше как всяко едно от момичетата стига до края на подиума, спира за миг пред камерите, а след това поема обратно, съпровождано от основния танцьор, прогонвайки намръщената му гримаса с мила усмивка. Постепенно се оформи нещо като полукръг около уличните танцьори, точно както го правеха в Париж. Осветлението намаля още повече и бавно движещите се кръгчета светлина сякаш придобиха плът и кръв. После музиката се промени, превръщайки се в серия от чувствени ритми. Момчетата започнаха да пляскат с ръце.

— Ето я, идва — прошепна Конър и кимна към централния подиум.

Появата на Рейвън беше свързана с две неща — тя очевидно продължаваше да изглежда отнесена, а кожата й под дантелата върху гърдите й изглеждаше снежнобяла. Причината да се забелязва това беше един от малко по-ярките кръгове светлина, който вместо да се плъзга плавно по сцената, някак странно подскачаше.

Жихан напусна масата си и се насочи към сцената. На лицето му се беше изписало странно очакване. Рейвън го зърна, поколеба се за миг, а след това се намръщи на Джема, която напусна кръга, насочи се към нея и се приведе напред, сякаш за да й прошепне нещо.

Следвайки инстинктите си, Калън стана и последва мъжа, пробивайки си път сред тълпата фотографи и телевизионни оператори. Сред бурните аплодисменти, с които публиката посрещна звездата на шоуто, изведнъж долови пропукването на скъсани кабели. Прожекторът над главата й рязко се завъртя.

Светкавично преценил, че няма време да стигне до нея, Калън изкрещя:

— Над теб, Сара! Пази се!

Рейвън го засече в тълпата и блъсна Джема назад. Тялото на приятелката и събори двама от танцьорите и се просна на лакти и колене. Но това движение й струваше скъпоценни секунди. Тя се завъртя с намерението да скочи от подиума, но в същия момент от тъмнината над сцената се появи голямо черно петно.

Калън се стрелна напред, изскочи на подиума и силно я блъсна. Улови я с две ръце, преди да падне и двамата се претърколиха встрани частица от секундата преди тежкият прожектор да се стовари върху мястото, на което беше стояла миг по-рано. Виковете на ужас потънаха в силния трясък.

Той успя да падне по гръб, придържайки Рейвън върху себе си. Тя го гледаше втренчено. Оградено от тъмните коси, лицето й изглеждаше призрачно бяло.

— Това беше добре — прошепна тя. — Благодаря ти.

Той отблъсна ръцете, които се протягаха да му помогнат, изправи се и попита:

— Добре ли си?

— При всички случаи по-добре, отколкото ако това нещо беше размазало черепа ми — отвърна тя, раздвижи крайниците си и вратът й пропука. — Как разбра, че този прожектор ще падне?

— По странните му движения — отвърна той, прегърна я през талията и се извърна към тълпата. — Дамата е добре. Моля, направете път.

Конър чакаше зад кулисите в компанията на двама агенти. Калън им нареди да прочистят района и се извърна към Оноре, която беше толкова разстроена, че не можеше да върже дори две думи на английски. Рейвън седна на първия стол, който се появи пред очите й, и с благодарност прие чашата кафе, която й подаде един от сценичните работници.

Придружена от мениджъра, дизайнерката отиде да инспектира сцената, а изражението на Калън беше такова, че хората предпочитаха да се държат на разстояние.

— Добре ли си? — отново я попита той.

— Малко съм разтърсена — призна Рейвън, наблюдавайки публиката през малък процеп в завесата. — Ти ми спаси живота!

— Да — разсеяно кимна той. Единственото му желание беше да я измъкне от театъра и да я заключи в дома си. Завинаги, докато е жива. Но в момента беше длъжен да свърши неотложната работа. — Сега искам да разбера кой се опита да ти го отнеме.

[1] Откога си тук? Къде е полицейското управление? (фр.) — Б.пр. ↑

[2] много елегантна (фр.) — Б.пр. ↑

[3] много грозна (фр.) — Б.пр. ↑

9.

— Дай чака отвън и настоява да я види — прозвуча гласът на Брук зад вратата на гримьорната. — Според мен не е в настроение да чака.

— Никой не може да влиза в театъра, преди Хаят да приключи с проверката на подиума и останалите прожектори — отвърна с дълбок и спокоен глас Калън. — Ти приключи ли с обиколката?

— Да, сър.

— Направи още една. — Кратка пауза, после: — От носа ти тече кръв, капитане.

— Стана случайно.

Стъпките й бързо заглъхнаха по коридора.

Рейвън бързо се освободи от тоалета на „Мистрал“ и се зае да оглежда пораженията. Този път бързото напускане на сцената й беше струвало три скъсвания на полата. Тя внимателно я изпъна на закачалката и посегна към резервния тоалет, доставен от Оноре. В същия момент изпусна чантичката си и се наведе да я вдигне. След това я отвори, тъй като беше доловила някакво потракване.

Лицето й се вкамени при вида на белия лотос с розови връхчета. Към стъблото му беше прикрепено нещо. Оказа се стар, обсипан с петна стикер за камуфлажна униформа, върху който с дебели сини букви беше написано Равенович.

Падането на сценичния прожектор не беше инцидент.

Той е бил тук, вътре. Онзи, който изби останалата част от екипа й. Онзи, който я беше прострелял в лицето. Лотос. Би могъл още да е тук, дори в този момент.

— Калън! — Отначало й беше трудно да произнесе името му, но тя заби нокти в дланите си и настоятелно изкрещя: — Калън!

Той рязко отвори вратата и след миг тя вече беше в прегръдките му.

— Какво има?

Тя не можеше да се изтръгне от хватката на железните му пръсти. Единственото, което беше в състояние да направи, беше да вдигне лотоса пред очите му. Докато Калън протягаше ръка да го поеме, тя бързо откъсна стикера с името си.

— Това виждаш ли го? — приглади го с длан тя. — Върху него все още личат следи от кръвта ми! — Очите й нервно пробягаха по вътрешността на гримьорната. — Знае истинското ми име, знае коя съм!

— Успокой се.

Тя се изтръгна от прегръдката му и повтори:

— Той знае коя съм! — Тръсна глава и се насочи към вратата. — Не издържам повече! Не мога да го преживея отново! Съжалявам, но не мога!

— Рейвън! Рейвън! — Той я сграбчи и извъртя лицето й към себе си. — Прибираме се в хотела! Там ще поговорим!

— Не мога да се върна в хотела! — отсече тя. Защо ли не я разбирам, запита се той. — Той ще ме открие. А след това ще ме застреля, както вече направи веднъж. След което аз ще трябва отново да замина за Швейцария и…

— Спри! — разтърси раменете й той. — Няма да допусна да ти случи нищо лошо! Ще те пазя като очите си!

Тя се вкопчи в ръцете му, усещайки сърцето си чак в гърлото.

— Не става въпрос само за мен. Трябва да ти кажа, че…

— Ще поговорим в колата — отвърна Калън и я побутна покрай Брук и Конър, които чакаха на вратата. — Кажете на Жихан, че тя няма да се появи — подхвърли им, без да се обръща той.

Парализирана от ужас, Рейвън изобщо не разбра как я изведоха през служебния вход и я натикаха в чакащата лимузина. Той я сложи да седне на предната седалка и й щракна колана.

Тя погледна наляво и веднага разбра какво й се беше сторило необичайно. Зад кормилото нямаше шофьор.

— Все още не съм забравил да карам — поясни Калън, докато заобикаляше дългата кола и се настаняваше на шофьорското място. — Окей?

Тя се почувства така, сякаш някой я беше захвърлил на непознат континент. Не, на непозната планета. Може би НАСА беше дала старт на програмата си за доброволци към Марс.

— Не, Калън, не е окей.

— Знам — промърмори той и завъртя стартерния ключ. — Облегни се назад и се отпусни.

Напуснаха района на театъра и той насочи колата към Стария град, използвайки по-малките улички. Рейвън разбра, че напускат града едва когато езерото Мичиган остана зад гърба им.

— Къде отиваме?

— Нали не бързаш да се прибереш обратно в хотела? — попита той, изчака я да кимне и добави: — Ами ще се повозим малко и ще си поговорим.

Тя затвори очи, опитвайки да се стегне.

— Ако не греша, в момента трябваше да бъда на купона на Дай.

— Защо не ми каза, че този лотос ти е познат, когато ти показах снимките в Париж?

— Не бях сигурна, че има някаква връзка.

— Но в момента, в който го зърна, разбра, че става въпрос за същия лунатик, който те е наранил. — Тя отвори уста да отрече, но той покри ръката й с длан. — Зная, че е тикнал лотос в ръката ти, след като е стрелял и те оставил да умреш в онзи храм.

Само двама души на този свят знаеха за лотоса — убиецът и Жиан-Шан. Но Рейвън беше сигурна, че приятелят й никога не би споделил с Калън, каквото и да било. Следователно оставаше само другата възможност.

— Накарал си Хаят да хакне компютъра ми, за да прочетеш личните ми файлове.

— Два пъти — спокойно кимна той, без да показва каквото и да било чувство за вина. — На мое място и ти би сторила същото. Прочетох целия ти болничен картон, от кора до кора. Защо не ми каза нищо?

— От снимките си разбрал в какво беше превърнал лицето ми. Ако ти ги бях показала, никога нямаше да ме допуснеш тук.

— Сигурно — кимна той и лекичко стисна ръката й. — Но сега е време да ми разкажеш всичко, което е останало извън онзи файл. Започни от самото начало.

— Подходихме откъм джунглата, точно според плана. Събраната информация беше абсолютно точна. Открихме стоката, скрита в някакви стари молитвеници. Оставаше ни само да чакаме контрабандистите. Атакувахме в момента, в който се появиха. — Замълча и прочисти гърлото си. — От тук нататък спомените ми са доста разпокъсани. Лекарите казаха, че това се дължи на травмата.

— Разкажи ми само това, което си спомняш — меко промълви той.

— Дънхил и Майърс бяха зад мен, а Хейвърсън — отпред. В един момент ми се стори, че нещо не е наред и се обърнах. — Пръстите й се вкопчиха в неговите. — Бяха шестима. Всички с военни униформи в камуфлажни цветове — точно като нас. С разликата, че носеха маски и нямаше как да видя лицата им.

— Вторият отряд — кимна Калън.

— И аз си помислих същото, но после контрабандистите откриха огън и вторият отряд изчезна. Хейвърсън крещеше нещо от сорта „търсете прикритие“, но после започна стрелба и зад гърба ни. Това беше вторият екип, който напредваше към нас. — Рейвън замълча за момент, преглътна с усилие и добави: — Нещо се блъсна в мен. Беше Дънхил, политнал назад. Озовах се под него и видях, че лицето му… Кръвта му ме обливаше отвсякъде. — Притисна с длани очите си, но не успя да спре сълзите, които мокреха бузите й.

— Никак не ми се ще да го преживяваш отново, но трябва да ми разкажеш всичко, Рейвън.

— Знам — подсмръкна тя и изтри лицето си с ръкав. — Претърколих Дани по гръб, но той вече беше мъртъв. После получих силен ритник и самата аз се озовах по гръб с насочено в лицето ми дуло. Не помня какво се е случило оттам нататък. Когато отворих очи, над мен се беше надвесил Жиан-Шан. Беше успял да ме изнесе от манастира и да ме скрие в джунглата. Но болките бяха толкова силни, че почти непрекъснато изпадах в безсъзнание.

— Когато най-после се свестих, се бях озовала в някаква фермерска къща, разположена в малко планинско селце. Жиан-Шан седеше до мен й държеше ръката ми. От него научих, че съм единствената оцеляла. А след това ми каза какво е сторил Лотос с лицето ми. Използвал куршуми дум–дум, но нещо се объркало. Този, който ме улучил, се оказал дефектен и избухнал, преди да стигне лицето ми. Това е станало причина да оцелея, но… От лицето ми не беше останало почти нищо.

— Жиан-Шан каза ли ти кой е изпратил втория екип?

— Не. Той и колегите му били изпратени да ликвидират контрабандистите, защото измамили Танг в някаква сделка. Отначало си помислил, че ние сме попаднали в нещо като сандвич между двата отряда, но след това потвърди всичко, което си спомнях за втория екип.

— А от там е успял да те преведе през китайската граница и да те закара в Женева — добави Калън, отбелязвайки лекото й кимване. — А каза ли изобщо защо го е направил?

— Да, но по-късно. Разказа ми за някаква стена в дома на баща му, украсена с обезобразените глави на всички, които са били ликвидирани от Танг. Спасявайки мен, той за пръв път обърнал гръб на злото, причинявано от баща му. Но ако трябва да бъда откровена, той по-скоро е бил парализиран от ужас при гледката на лицето ми. В онзи момент приличах на жив труп, напълно лишен от лице.

— Запазила си всички подробности около операцията. Все още ми предстои да прегледам още поне десетина файла. През всичките тези години си се опитвала да откриеш този убиец с лотоса, нали?

— Да, от разстояние — кимна тя. — Той е един от най-добрите професионалисти в света, направо изключителен. Шон ми донесе диск с едно абсолютно откачено резюме, което е изпращал на евентуалните си клиенти. Ако искаш да го погледнеш, ще го откриеш в паметта на компютъра. Но те предупреждавам, че ще попаднеш на снимки от действително извършени убийства. — Извърна глава към прозореца и механично отбеляза, че пътуват обратно към града. — На стотици снимки.

— Беше ли част от втория екип този Лотос?

— Не си спомням. Джей твърди, че е видял някой да се отдалечава от мен след стрелбата. Но вместо камуфлажна униформа е бил облечен с червена роба — като тази на будистките свещеници. С качулка на главата.

— След Ню Орлиънс и аз извърших някои проверки. Единственият начин контрабандистите да научат за вашата засада е от вътрешен човек. — Тя издърпа ръката си, но Калън не направи опит да я задържи. — Но информацията е била засекретена и в самия отдел. За нея са знаели само няколко души.

Тя моментално усети промяната в гласа му.

— И?

— Шон Дилейни е бил един от тях.

Камеко не беше прехвърлила успешния си бизнес с бижута в Лос Анджелис, за да се крие под леглото, докато крадците обръщат наопаки дома й.

Но ето ме тук. Откъм кухнята се разнесе силен трясък и тя механично погледна встрани. Отидоха ми фините кристали.

Нивото на престъпността в Лос Анджелис беше високо, както в повечето големи градове на Щатите. Някои от нейните колеги и приятели си бяха извадили разрешителни за оръжие, с което да защищават своите домове и бизнес.

Дори Ник многократно я беше умолявал да носи в чантичката си пистолет — може би не толкова за личната й сигурност, колкото с надеждата да го използва срещу собствените му лихвари, които имат неприятния навик да чупят крака при забавяне на плащанията по заеми, профукани на комар. Но Меко категорично отказа. Насилието я беше съпътствало през целия й живот, главно благодарение на баща й.

Сега обаче, вслушвайки се в тежките стъпки в коридора пред спалнята си, тя изпита мрачното чувство, че решението й е било абсолютно наивно.

Някой изрита вратата на спалнята за гости, която се намираше редом с нейната. Тя изтръпна от ужас и стисна юмруци. Не мога повече да лежа тук! Те ще ме открият и ще поискат да разберат къде са сабите!

Представата за това, което ще й сторят, за да получат нужната информация, я накара да изпълзи изпод леглото. Къщата й беше построена на хълм и това правеше бягството през прозореца невъзможно. От земята я деляха повече от петнадесет метра, а тя нямаше време да оплете въже от чаршафите си.

Като малка беше много добра в криенето. Очите й механично се плъзнаха по обзавеждането. Скринът и гардеробът бяха прекалено очевидни. Със сигурност първите, които щяха да бъдат проверени. Прилежащата баня също не предлагаше никакво укритие. Очите й се вдигнаха към изящните панели от гипсокартон, които покриваха тавана.

Дали рамките са достатъчно здрави, за да издържат тежестта на тялото ми?

Покатери се на леглото и протегна ръце към най-близкия панел. В същия миг от съседната стая долетя силен трясък, който разтърси цялата къща. Тренажорът, помисли си тя. Запратили са го в стената. Прошепна кратка молитва и сграбчи рамката с две ръце. Металната конструкция проскърца, но издържа.

Бавно пропълзя в празното пространство и дръпна панела на мястото му. Миг по-късно в спалнята нахлуха двама мъже. През матовите панели можеше да улови само неясните очертания на техните фигури.

Затаи дъх и застина на място.

Единият от бандитите промърмори някаква ругатня на японски.

— Сигурен ли си, че колата отпред е нейната?

— Вече ти казах, че я видях с очите си да влиза — отвърна другият.

— Трябва да е някъде тук.

— Нали не си забравил какво каза шефът? Да не се връщаме без сабите!

Меко се сви от ужас от трясъка на скрина, преобърнат от разбойниците. Ако имаше съседи, те вероятно щяха да чуят какво се случва в къщата, но тя беше избрала мястото на хълма именно заради уединението в иначе гъсто заселения квартал.

Мечтаех за уединение и ето, че си го получих.

— Момчета, момчета! — намеси се друг глас. — Това ли е отношението ви към мебелите на една дама?

Камеко видя как двете сенки се втурват към вратата, на прага на която се беше появила трета фигура. Разнесе се приглушено съскане, последвано от уплашени викове и тежко падане.

— Горе със сигурност не ти е много удобно — подхвърли новодошлият. — Сама ли ще слезеш, скъпа, или ще ти трябва помощ?

Тя отмести панела и спря поглед върху белия мъж с посребрена коса, който беше стъпил на леглото точно под нея. Двамата бандити лежаха в несвяст на пода.

— Слава богу, че сте тук — прошепна с облекчение той.

Мъжът вдигна силните си ръце, изчака я да спусне краката си и с лекота я постави на леглото до себе си, хващайки я през кръста.

— Бяха прекъснали телефона, преди да влязат — поясни Камеко, освободи се от прегръдката му и скочи на пода. — Не знаех какво друго да правя, освен да се скрия някъде. — Очите й отново се заковаха върху неподвижните тела, в съзнанието й се появи ужасно подозрение. — Те не са… Не сте ги убил, нали?

— Не. Ще поспят известно време и ще се оправят. — Мъжът я побутна към вратата на спалнята. — Вие сте госпожица Камеко Саюра, нали?

— Да. — Сега, когато опасността беше преминала, тя имаше чувството, че всеки момент ще припадне. Говоренето беше единственото нещо, което можеше да предотврати това. — А вие кой сте?

— Казвам се Шон Дилейни — представи се той и я побутна към един от тапицираните дивани в хола. — Седнете, мила. Поемете си дъх.

— Добре съм — увери го тя. — Само съм мъничко… разтърсена. Не всеки ден в дома ми нахлуват крадци. — Отпусна се на дивана и преплете пръсти в скута си. — Много съм ви благодарна за това, което направихте, мистър Дилейни, но все пак трябва да ви попитам — какво търсите тук?

— Отбих се да си поговорим и чух блъскането. — Дилейни имаше хубаво загоряло лице, което ставаше очарователно благодарение на усмивката му. — А когато чувам подобни звуци, винаги ставам любопитен.

— Страшно се радвам на любопитството ви — направи опит да се усмихне Камеко. — Тук съм съвсем сама и само като си помисля какво можеха да ми сторят тези мъже.

— Спокойно, мила, не се задълбочавайте в подобни мисли — меко подхвърли той и потупа ръката й като любящ вуйчо. — Искате ли нещо за пиене? Може би чаша вода?

— Да, моля — кимна тя, после побърза да се поправи: — Всъщност не, благодаря. Трябва да намеря начин да се свържа с полицията.

— Вече го сторих — успокои я той. — Използвах телефона в колата си. Те обещаха да изпратят патрул, но ще се наложи да почакаме малко, тъй като на магистралата има задръстване. — Дилейни се изправи, пристъпи към камината и взе една от снимките в рамки, подредени над нея. — Това сте вие, нали? Красивото момиченце с кимоното?

— Да — кимна тя, погледнала за миг фотографията.

— Колко сте била миниатюрна — усмихна се той. — И все още сте.

— Очите му се прехвърлиха на следващата снимка. — А кой е този изискан джентълмен?

— Баща ми — отвърна Меко, усети някакво странно боцкане в тила и вдигна ръка да го разтрие. — Почина преди няколко седмици.

— Съжалявам да го чуя — кимна Дилейни, върна снимката на мястото й и започна да крачи напред-назад. — Бяхте ли близка с него?

Защо ме разпитва като ченге?, безгласно се запита Камеко. После забеляза колко внимателно оглежда всичко в стаята и притеснението й нарасна.

— Не — отвърна тя. — Не бях го чувала от години. Мистър Дилейни.

Очарователната усмивка отново освети лицето му.

— Наричайте ме Шон.

— Добре, Шон. Защо дойдохте тук? Защо искате да разговаряте с мен?

— Аз работя за Централния разузнавателен отдел на американската армия, мис Саюра. — Зная колко страшно може да ви прозвучи това, но на практика съм по-скоро чиновник. — Ирландецът се приближи и седна до нея, достатъчно близо, за да долови миризмата на тялото му. Шон Дилейни излъчваше миризма на кожа и цигарен дим, леко примесена с аромата на мъжка пот. Комбинация, която кой знае защо й се стори страшно привлекателна.

— Но не носите униформа — отбеляза тя, оглеждайки дебелия плетен пуловер и избелелите дънки.

Браздите по бузите му станаха по-дълбоки.

— В момента не съм на служба.

— О!

— Преди да почине, вашият баща ви е изпратил нещо, мис Саюра. — Това не беше въпрос. — А аз искам да го видя.

— Получих писмо от него, но го изхвърлих — кимна тя. Не знаеше защо го лъже, а той явно го усети и усмивката му помръкна. — Беше най-обикновено писмо.

— А в него случайно да е споменал къде крие колекцията от мечове, която хората му са откраднали от музея в Ню Орлиънс?

Не предавай близките си!

Изобщо не й пукаше за баща й, но сърцето й усилено затуптя при мисълта за братята — най-вече за Ичиро, който не заслужаваше да страда отново заради престъпленията на баща им.

— Не. — Фактът, че този път казваше истината, изобщо не се отрази на убедителността й. — Нищо подобно не е споменавал.

— Колко жалко — въздъхна Дилейни. — Но баща ви имаше къща и в Сан Франциско, нали?

Паниката й нарасна. Никой не знаеше за крайморския дом на Такеши Саюра. Същевременно Шон не й беше показал никакъв документ за самоличност и тя се почувства точно толкова уязвима, колкото и в компанията на двамата престъпници.

— А сега ви моля да си вървите, мистър Дилейни — обяви тя.

— Съжалявам, но не мога, мила. — След тези думи Дилейни се изправи и измъкна нещо от джоба на якето си. Което се оказа един доста застрашително изглеждащ пистолет. — Не и без вас.

Калън я изпрати до хотелската стая. Оказа се, че Джема и Алаке вече са там и я чакат.

— Изглеждаш страхотно, любов! — обяви Джема, прегърна я през раменете и я дари с пламенна целувка. — Това е защото ми спаси задника, въпреки че даде възможност на публиката да се запознае отблизо с цвета на бельото ми!

— Да не би да имате някакви планове със Спайк? — подхвърли нигерийският модел, дарявайки Калън с унищожителен поглед. — Аз все още очаквам покана за купона у Жихан, освен ако той не се е ангажирал само с теб.

— Трябва да проведа няколко разговора от името на мис Рейвън — обади се Калън, обърна се да я погледне и добави: — Възнамеряваш ли да ходиш някъде?

Рейвън разбра какво иска да й каже — не е длъжна да присъства на въпросното парти, освен ако сама не пожелае. Имаше чувството, че всичко, което й трябва в този миг, беше оръжие, кевларена жилетка и взвод морски пехотинци, които да я пазят.

Ако Жихан е Лотос, единствено аз мога да стигна до него.

— Да, Спайк — отвърна тя и се усмихна на колежките си: — Момичета, хайде да се видим долу след десетина минути!

Те се съгласиха и напуснаха стаята. Калън сложи резето и я проследи с очи как се тръшка на близкия стол.

— Не си във форма за тази игра — поклати глава той.

— Това никога не е било пречка за мен. Помниш ли какъв ужас беше в Сибир? — Дари го с тъжна усмивка и отиде да си смени роклята. — Трийсет сантиметра сняг и никакъв транспорт през следващите двадесет часа. Бях дълбоко убедена, че ще ни открият във вътрешността на две огромни кубчета лед.

— Това почти се случи, когато най-после ни откриха — кимна той, изчака да свали дрехите си и се приближи да разгледа предавателя. — Ще го оставим на място, но ти не му позволявай да докосва краката ти.

— С тази рокля? — подхвърли тя, пъхна главата си в тъмночервената дреха и я придърпа надолу по тялото си. Бодито легна върху гърдите й и те еротично се повдигнаха нагоре. — Той дори няма да се досети, че имам крака.

— Не си длъжна да го правиш — промърмори той и отпусна ръце върху голите й рамене. — Стига ти това, което си свършила. Обявяваме край на операцията, аз изчиствам досието ти и си отиваш у дома.

— Още не сме прибрали лошия в чувала — поклати глава тя. — А и аз вече съм си у дома. — Отметна глава, разтърка бузите си и се плъзна покрай него. — Да си виждал кутията с гримовете ми?

Той не започна да спори с нея, а това беше нещо ново. Просто премина директно към плана.

— Когато се озовеш вътре, потърси начин да стигнеш до втория етаж на източното крило. Апаратурата на Хаят засече висока концентрация на компютърно оборудване в тази част на сградата. Включваш модема, прикриваш го добре, а след това се измъкваш. Конър ще го прибере веднага след като бъдат прехвърлени данните.

— Почакай малко — спря го тя, копира няколко файла от лаптопа си и му подаде диска. — Това е информацията, която получих от Шон. Зная за подозренията ти, че той може да се окаже Лотос, но не вярвам. Хаят може да сравни датите на снимките с убийствата, а след това да прегледа и финансовото състояние на Жихан. Ако нещата съвпадат, значи сме се добрали до достатъчно доказателства. Ако не успея да стигна до втория етаж, изпрати Конър да се сблъска с мен. — Скри модема в празна кутийка от дамски превръзки и я пусна в чантичката си.

— Тампони? — вдигна вежди той.

— Мъжете изпитват отвращение към женските санитарни продукти — поясни тя, докато освежаваше грима си. — Няма да повярваш колко неща съм прекарала през митницата с помощта на тази малка кутийка.

— Не ми казвай — направи гримаса той. След това пристъпи към телефона, набра някакъв номер и нареди на Конър, Брук и Хаят да напуснат театъра и да ги чакат на уличката зад хотела. — Ще те изпратя до бара.

— Няма нужда, мога да се справя и сама. — Но това е малко вероятно, докато този мъж ме гледа по този начин, помисли си тя. Грабна любимата си копринена наметка и я уви около раменете си. — Моля те, Калън. Знам, че вече изгубих контрол веднъж, но тогава бях в шок и не успях да се подготвя. Сега обаче всичко е наред. Ще се справя, повярвай ми.

Калън изпъна една гънка на дългата дреха и шеговито подхвърли:

— И никакви прескачания на високи сгради, Супермен в пола!

Нежният тон, с който бяха изречени тези думи, почти я разтопи.

— Но все още мога да отблъсквам влакове и куршуми, нали?

Калън се наведе и докосна веждата й с устни.

— Дръж се прилично — промърмори той, стисна ръката й и напусна апартамента.

Рейвън си даде няколко минути, за да се стегне, а след това слезе в бара, където я чакаха двете колежки. Джема вече беше поръчала такси до къщата на Жихан, разположена на брега на езерото. През цялото време на пътуването момичетата възбудено обсъждаха сценичния инцидент и великолепния начин, по който Калън й беше спасил живота.

— Когато видях проклетия прожектор да връхлита върху нас, реших, че ще ми изтекат очите — рече с въздишка Джема. — А после отнякъде се появи твоя откачалник, който се хвърли върху теб и успя да те избута от подиума! Боже! Ако беше с черна коса, Пиърс Броснан не би имал никакви шансове срещу него!

— Извадила си страхотен късмет с бодигард като него — добави Алаке. — Може би и аз ще имам нужда от такъв при следващото си пътуване до Уганда. Случайно да го даваш под наем?

— Той не е бодигард и не работи на парче — поклати глава Рейвън. Колата спре пред голяма, добре осветена къща и тя се наведе да плати на шофьора. — Спайк просто е много наблюдателен и безкрайно лоялен.

— Той е много повече, любов — изсумтя Джема. — Затова заслужава да му дадеш една много тлъста премия.

Посрещна ги камериерка, която пое връхните им дрехи и ги насочи към салона. Купонът вече се вихреше с пълна сила. Появата на трите манекенки беше посрещната с бурни аплодисменти.

Джема шеговито вдигна ръката на Рейвън и обяви:

— Никой не може да види сметката на една истинска жена, дами и господа. Дори и да използва разрушително гюле!

Залата избухна в смях, а Рейвън се подложи на продължителна процедура от прегръдки и целувки.

— Рейвън! — Тълпата се раздели пред нея да даде път на Жихан, който се приближи и я поздрави с лек поклон. — Опасявах се, че няма да бъдеш в състояние да се появиш.

Защото се опита да ми размажеш черепа, нали?

— За нищо на света не бих пропуснала подобно събитие — отвърна на глас тя и на свой ред се поклони — изящно, но сдържано.

10.

Наблюдавайки движенията на Жихан в компанията на тъмнокосата красавица, Ран Пенг неволно се възхити на самообладанието и сдържаността на младия мъж, извоювано и поддържано с немалко усилия. Само преди седмица той беше готов да завлече моделката в най-близката празна стая и да я смаже от бой, за да получи нужната му информация. Сега обаче наследникът на Дай започваше да демонстрира коварството и интелигентността, с които се свързваше името на фамилията.

Не толкова рано, колкото се очакваше, защото недисциплинираното поведение на Жихан след смъртта на по-големия му брат ставаше все по-неприемливо за Дай.

Искам да го наблюдаваш, Ран, заповяда господарят му, преди да замине за Сан Франциско. Гледай какво прави и му помагай, докато аз изпратя някого да го вземе.

И Ран го беше сторил по най-добрия начин, на който беше способен. Беше доволен от себе си, защото имаше чувството, че се е справил. Но задоволството му се изпари в момента, в който зърна Жихан да поглъща няколко питиета едно след друго, докато развеждаше манекенката из пълната с гости зала. Постоянно намираше поводи да я докосва — нещо, което беше напълно разбираемо и дори простимо, но опасността от подобно скандално поведение съвсем не беше такава.

А ако Жихан успееше да ядоса баща си за пореден път, последиците със сигурност щяха да се стоварят върху гърба на Ран Пенг.

После един от охранителите му предаде запечатана бележка и той най-сетне се сдоби с повода, от който се нуждаеше. Направи знак на един от прислужниците с табла в ръце, който побърза да се приближи.

— Иди при младия господар и му предай, че току-що съм получил важно съобщение, което трябва да обсъдя с него, насаме.

Човекът се поклони, остави таблата и забърза да изпълни заповедта. Броени секунди по-късно се върна в компанията на Жихан.

— Разбрах, че си се чул със стареца — подхвърли със завален от алкохола глас Жихан. — Сега пък какво иска?

— Елате, господарю — отвърна Ран, хвана младежа за ръката и го поведе към изхода. Спря едва когато се увери, че никой от гостите не може да ги чуе. — Простете, господарю Жихан, но вие отново пиете твърде много!

— Какво ти каза баща ми? — запелтечи Жихан и се облегна на стената, без да обръща внимание на преминаващия покрай тях гост.

Преди да отговори, икономът нервно се огледа.

— Помоли ме да се грижа за вас — съобщи с нисък и напрегнат глас той. — Да ви напомням, че в негово отсъствие вие сте Дай.

— Заключенията ти са доста прибързани, старче — поклати глава Жихан. Заваленият говор внезапно беше изчезнал, а тялото му се отлепи от стената. — Какво виждаш сега? — попита с хладен и абсолютно ясен глас той и скръсти ръце пред гърдите си.

— Виждам, че съм глупак, господарю — отвърна с дълбок поклон Ран.

— И не си единственият — избухна в подигравателен смях Жихан. — Предполагам, че вече си обърнал внимание на американката. Прекрасно парче, нали? Гледа ме в устата и ме чака да се напия, задавайки цял водопад от въпроси. Не мислиш ли, че това е доста интересно, Ран?

— Да, господарю. — Спомнил си за бележката, възрастният мъж побърза да я извади от джоба си. — Това пристигна за вас. Не е подписано.

— Знам от кого е — отвърна Жихан, разпечата плика и извади единичният лист хартия. Прочете написаното и се усмихна. — Трябва веднага да се обадя на баща ми.

— А жената?

— Тя ще прекара нощта тук.

Изявлението му видимо разтревожи стария прислужник.

— Но ако тя наистина се окаже проститутка, наета от враговете на баща ви…

— Нямам никакво намерение да си лягам с нея — махна с ръка Жихан. — Но в замяна на това ще ми разкаже всичко, което искам да знам.

Ран знаеше достатъчно за перверзните на наследника — главно от камериерките, които беше пребивал. Почистването след него беше едно от неотменните му задължения. Макар и дълбоко предан на Дай, той вече започваше да се пита дали не беше умрял погрешният син на господаря му.

— Не можеш да я убиеш, Жихан — загрижено рече той. — Според баща ти, тя е твърде известна.

— Ти със сигурност не си се забавлявал достатъчно в Америка, старче. А би трябвало да опиташ. На тези жени им харесва да бъдат малтретирани. — Синът на Дай се облегна назад и затвори очи, сякаш отдавайки се на спомените си. — А някои от тях дори се молят за това.

Подчинявайки се на възпитанието, получено още в най-ранна възраст, Ран бързо възприе това, което не можеше да промени.

— А ако тя все пак не ти каже това, което искаш да знаеш? — попита той.

— Ще ми каже и още как — хладно се усмихна синът на Дай. — А когато приключа с нея, лицето й ще стане още по-известно, но по други причини!

— Мистър Дилейни.

— Шон, скъпа — приближи се към нея той, все още с насочен пистолет в ръката си. — Наричай ме Шон.

Беше я принудил да напусне дома си и да го закара до Сан Франциско. Със собствената си кола. Мога да те наричам и с други имена, помисли си Меко и неволно стисна кормилото.

— Отлично знаете, че това е отвличане, мистър Дилейни.

— Знам, разбира се — кимна той и извади нещо от джоба си. — Сега ще завиеш надясно и ще поемеш по федерална магистрала 101-Север.

Меко запази мълчание, докато излязоха на магистралата, а след това го заля с водопад от думи.

— Най-добре да отбия още на следващия изход. От там лесно ще се оправите и сам. — При тези думи той се разсмя, а тя изпита внезапно желание да го удари. Никога не беше се ядосвала толкова много на друг човек, дори и на Ник. — Искам да кажа, че можете да вземете колата. Обещавам, че няма да кажа на никого за това отвратително…

— Напротив — поклати глава Шон. — Ще позвъниш в полицията от първата телефонна кабина, която ти се изпречи на пътя. — Самият аз бих го направил. — Запали цигара със свободната си ръка и добави: — А сега бъди добро момиче и гледай пътя.

— Какво правите?! — възмути се тя и размаха ръка да прогони дима. — Хвърлете това нещо!

Той се усмихна, смъкна страничното стъкло и хвърли цигарата.

— Ти не пушиш, нали? Браво на момичето.

Меко смъкна на два сантиметра собственото си стъкло, за да прогони остатъците от дима от купето на мерцедеса.

— Освен това не отвличам невинни хора и не съм момиче! — хладно отсече тя.

— Ами да, разбира се. На колко стана? Двайсет и пет, или може би двайсет и шест?

— През декември отпразнувах четиридесетгодишнината си, мистър Дилейни. — Зърнала изненадата в очите му, тя си позволи лека иронична усмивка. — Това е едно от предимствата на азиатския произход — да изглеждаш млад дълго след като младостта е отминала.

— Спокойно би могла да ме заблудиш — призна той.

Меко потъна в мълчание, опитвайки да открие начин за измъкване от неприятната ситуация. Трафикът драстично намаляваше. Съвсем скоро щяха да останат една от малкото коли, избрали да се движат по този път.

В крайна сметка реши отново да прибегне до убежденията.

— Баща ми е мъртъв, знаете — започна тя. — Къщата му е празна и заключена от месеци, веднага след като замина за чужбина.

— Това я прави добро скривалище — кимна Дилейни.

Тя прехапа устни, а след това се обърна да го погледне.

— А не мислите ли, че вече е претършувана от онези, които проникнаха в дома ми?

— Няма начин да са знаели местонахождението й, скъпа. Баща ти умееше да пази тайни. — Забил очи в лицето й, той рязко попита: — Той какво ти каза за онези саби?

— Вече ви обясних, че години наред не поддържахме никакви връзки помежду си. Не би споделил нищо с мен, просто защото се бяхме отчуждили. — Раздразнена от липсата на реакция, тя блъсна кормилото с юмрук. — Защо не ми вярвате?

— Защото много добре познавам обетите за мълчание, които са част от възпитанието ви и които спазвате дори и да се мразите помежду си. — Осветлението на арматурното табло превръщаше красивото му лице в мрачна маска. — Ще те освободя в момента, в който ми кажеш къде са сабите.

— Не знам за какви саби говорите!

— Отбий! — внезапно заповяда той и махна към зоната за почивка, към която се приближаваха. — Ей там!

Меко намали, насочи мерцедеса към зоната за паркиране и изключи от скорост. Едва ли ще ме изхвърли на пътя, просто ей така, помисли си тя.

— Убедена съм, че ще успеем да си изясним нещата, мистър Дилейни — промълви тя. — Не е нужно да прибягвате до насилие.

— Аз? Насилие? — Той сграбчи ръката й и я придърпа към себе си. — Знаеш ли колко жени, мъже и деца са станали жертва на баща ти, откакто е прехвърлил бизнеса си тук, в Америка?!

Тя преглътна и поклати глава.

— Стотици, а може би и хиляди! Това е начинът, по който работи организираната престъпност — печели от страха на много хора. А когато страхът не действа, тя ликвидира цели семейства за назидание на останалите!

Меко все още помнеше някои неща, на които беше присъствала в детството си. В дома им често се появяваха хора с дебели пликове в ръце и сгърчени от ужас лица.

— Аз съм гражданка, която спазва законите — промълви. — Американска гражданка. Нямам нищо общо с престъпната дейност на баща ми и никога не съм имала!

— Предполагам, защото твърде дълго си криела главата си в пясъка. Така постъпват жените като теб, нали? — Главата му се наклони към нея. Толкова близо, че дъхът му опари устните й. — В момента се води война между китайските кланове, а може би и между бившите наемници на баща ти. Умират хора, при това не само престъпници.

Война между клановете? Заради някакви саби?

— Не знаех за това.

— Ако гледаш новините в шест, със сигурност ще научиш какво се случва всяка нощ. Невръстни деца, които си играят на двора, изведнъж попадат под кръстосан огън. Горят къщи. Жени като теб умират без причини, просто за да бъдат предупредени техните синове, съпрузи и бащи. Още много невинни хора ще загинат, ако не бъдат намерени проклетите саби. Но аз ще ги намеря! — Лицето му вече беше на милиметри от нейното, а хватката му й причиняхте болка. — Разбираш ли?!

Тя кимна, неспособна да направи друго движение.

— Много добре — кимна той. — А сега се премести. Аз ще карам. — Отвори дясната врата и тръгна да обикаля колата. — Изобщо не си помисляй да скочиш! Или ще си счупиш врата, или ще се наложи да те прегазя! — Включи на скорост и изкара колата обратно на пътното платно. — А в момента настроението ми е такова, че наистина трябва да те е страх, скъпа!

А Меко се запита какво ли ще се случи с нея, когато стигнат до къщата на баща й и не открият никакви саби. Той едва ли щеше да я убие, съдейки от начина, по който говореше за жертвите на баща й. Шон Дилейни беше достатъчно луд да я отвлече, но не беше чудовище.

Поне се надяваше да е така.

— Говори ми, Рейвън — прозвуча гласът на Конър в слушалката.

Преди да отговори, тя внимателно огледа коридора.

— Намирам се на втория етаж. Жихан излезе с един от прислугата. Засече ли ме Хаят?

— Да. Оборудването би трябвало да се намира на десетина метра от теб, в посока североизток.

— Къде е Калън? — попита тя, докато се насочваше към една от затворените врати в дъното.

— Инсталира подслушвателното устройство на телефона. — В слушалката й нещо пропука. — Имаме някакви смущения.

Тя бръкна под полата си за проверка на предавателя.

— При мен всичко е нормално.

— Може би разполага с уред за разсейване на сигнала — обади се Хаят. Гласът на Конър продължаваше да глъхне.

— Най-добре е да побързаш, Рейвън.

— Защо се мотаеш тук горе?

Тя рязко се завъртя.

Джема се беше изправила на прага на една от стаите.

— Здрасти, Джем. Страхотно парти, нали? — Махна към съседната врата и добави: — Това ли е тоалетната?

— На твое място не бих влязла там — хвана я за ръката британката. — Кенефът е задръстен.

— Аха — кимна Рейвън и пристъпи крачка напред, за да подуши дъха й. — Мента, значи. Много хубаво, но все пак не може да скрие вонята на повръщано.

— Страдам от стомашен вирус, забрави ли?

— Не ме будалкай.

— А ти не се дръж покровителствено! — злобно отвърна Джема. — За разлика от теб, аз се състезавам с шестнайсетгодишни пикли, които тежат трийсет кила с мокри дрехи. Спести си лекциите за някой, който има желание да ги слуша.

— Нямам намерение да ти изнасям лекции — побутна я към стената Рейвън. — Далеч по-склонна съм да наритам кльощавия ти английски задник. Последния път се наложи да те оперират от прекалено напъване на стомаха!

— Но все пак свърши работа. Поне се отървах от ужасните пристъпи на глад.

— По дяволите! — изръмжа Рейвън и заби юмрук в стената до главата й. — Да не си посмяла да повториш подобна глупост!

— Аз трябва да се боря със зъби и нокти за всеки договор, тъпа краво! Но с това перфектно лице и тяло теб подобни неща не те интересуват, нали? — Отмести ръката на Рейвън и рязко заповяда: — Изчезвай от тук!

— Джема! — Тя изруга под нос, гледайки след препъващата се по коридора колежка. Слушалката й пропука и гласът на Конър поиска статут. — Добре, извинявай. Сега влизам вътре.

Въпросната врата се оказа незаключена и тя бързо прекрачи прага, готова да демонстрира изненада, ако тоалетната случайно се окаже заета. Но се озова в друга прекрасно подредена стая, в която преобладаваха аленото, златистото и черното, а ориенталската мебелировка изглеждаше абсолютно автентична.

— Ехо? — подхвърли тя, изчака за момент и докосна предавателя: — Вътре съм.

Извади свързващия модем от кутията с дамски превръзки в чантичката си, а след това потърси с очи сложната компютърна конфигурация, разположена върху голям, покрит с блестящо черен лак ориенталски шкаф. Наложи се да изтегли блока с драйвърите, за да включи модема и да го свърже с телефонния контакт. За щастие комбинацията беше защитена със стандартната фабрична система за сигурност и това й позволи да я преодолее за по-малко от тридесет секунди и да достигне до данните. Включи модема и докладва:

— Готова съм за прехвърляне.

Отговорът му прозвуча почти неразбираемо, но тя все пак успя да различи думичката „стендбай“.

Затвори вратичките на шкафа, отдалечи се от него и започна претърсването. Съмняваше се, че Жихан ще прояви глупостта да остави някакви улики, но от друга страна не беше очаквала толкова елементарна защита на личния му компютър. Според Хаят, прехвърлянето на данните щеше отнеме минимум двадесет минути, а това означаваше, че вероятно ще й се наложи да напусне стаята и да се върне по-късно, за да прибере прехвърлящото устройство.

После някой отвори вратата и тя демонстрира светкавична съобразителност, като се просна на леглото и пъхна ръка под възглавницата.

— Рейвън! — Жихан я зърна на леглото и се обърна да затвори вратата след себе си. В ръката си държеше начената бутилка вино, която беше хванал за гърлото — като човек, който възнамерява да я стовари върху нечия глава. — Какво търсиш тук?

— Почивам си — отвърна със сънлива усмивка тя и натисна с палец предавателя си. — Получи ли посланието ми?

— Какво послание? — тихо попита той, пристъпвайки към леглото. От пиянството му нямаше дори следа. Гласът му звучеше някак… доволно.

— Посланието, с което те повиках тук, глупчо — престорено се изкиска тя. — Писна ми от всички тези хора наоколо и си помислих, че ти и аз можем да прекараме известно време заедно… Насаме.

— Така ли? — Той седна на леглото и мазолестата му длан легна върху корема й. — Не съм получил никакво послание. Коя от прислужниците трябваше да ми го предаде?

— Няма значение. Важното е, че си тук. — Изражението в очите му започваше да я плаши. — Ще си приказваме, без да ни прекъсват.

— Жените не лягат в мъжко легло, за да си приказват — подхвърли той и пръстите му се впиха в бедрото й. — Нали хареса това, което ти казах по телефона?

Пръстите му продължаваха пътя си надолу, а Рейвън си помисли за предавателя и изтръпна от ужас.

— Чакай! — отмести ръката му тя. — Имам една малка изненада за теб. — След тези думи се претърколи към другата страна на леглото, изправи се и плъзна длани по гърдите и бедрата си. — Нека направя едно малко шоу, специално за теб.

Жихан придърпа възглавниците към таблата на леглото, отпусна главата си върху тях и отпи от бутилката.

— Давай.

— Ще ти хареса — усмихна му се тя и коленичи до леглото. Ръката й светкавично изчезна под роклята, изтръгна лентата около бедрото й и пъхна апаратчето под леглото. Всичко това беше свършено с един замах, докато се преструваше, че събува обувките си. После приглади бедрата си с длани и лекичко повдигна полата си, спирайки до ръба на чорапите. Намеренията й бяха да се измъкне, използвайки претекста за предпазните средства.

— О, боже! — изкиска се тя и остави полата й да се спусне обратно. — Забравих, че трябва да посетя стаичката за малки момиченца. Нали знаеш защо? За да се подготвя, преди да сме… да сме направили, каквото и да било. — Посегна към чантичката си в края на леглото, но пръстите на Жихан светкавично се увиха около китката й.

— По-късно ще се контиш! — изръмжа той, дръпна я до себе си на леглото и я стисна за гърлото. — Искам те сега!

Дъхът му миришеше на чай. Това означаваше, че изобщо не е пиян, а всичко е било театър. Но защо играе тази игра с мен?

— Изглеждаш ми уплашена — подхвърли той, леко масажирайки гърлото й. — Страхуваш ли се от мен, Рейвън?

Тя се дръпна и направи опит да се надигне.

— Повече ме е страх да го правя без предпазни мерки. — След тези думи млъкна, тъй като пръстите му се стегнаха и прекъснаха достъпа на въздух до дробовете й.

— Ако ми лепнеш нещо, ще те убия! — прошепна в ухото й той. — Бавно и мъчително!

Рейвън отново опита да се разсмее, демонстрирайки че приема думите му като шега.

— А ако забременея, аз ще те убия!

— Стига си дрънкала! — Той пусна шията й, сграбчи я за косата и я избута от леглото. — Искам да те видя гола! Махни тази рокля!

Тя бавно се изправи, посегна към ципа и хвърли кос поглед към часовника си. Това трябваше да се проточи още поне петнадесет минути. Но за тази цел трябваше да го накара да говори. Не се ли получи, вазата от епохата Мин над камината несъмнено щеше да остави отпечатъка си върху главата му.

— Чувствам се малко странно, но ми харесва — погледна го тя, докато се бореше с ципа, поддържайки илюзията, че изгаря от нетърпение да прави секс с него. — След смъртта на Порша имам предвид. Не е много редно, нали?

Той отпи още една глътка, очевидно решил да продължава с преструвките.

— Искаш да кажеш, че приятелката ти гай продължава да ти липсва?

Рейвън с усилие потисна гневното си избухване. На китайски гай означаваше курва.

— Да — кимна тя. — Ние с нея бяхме много близки, почти като сестри. — Смъкна ципа сантиметър — два и усети хлад върху голата си кожа. — Както ти и брат ти.

— Моят брат си го биваше. Беше по-силен дори от баща ни. — Присвил устни, Жихан стана от леглото, без да отделя очи от нея. — Животът му не биваше да свършва по този начин.

— Ужасно, наистина — промълви тя, отстъпи крачка назад и спря, позволявайки му да се приближи. — Почти съм готова, но този цип нещо заяжда. — Оглушителният му плесник я накара да млъкне.

— Писна ми от тази игра! — изръмжа Жихан. — Брат ми беше предаден от твоята приятелка! — Сграбчи предницата на роклята й и рязко я дръпна надолу, оголвайки гърдите й. — А ти знаеш кой й е платил, за да го стори! — Отново я стисна за гърлото и я хвърли на леглото. — И ще ми кажеш всичко!

Рейвън се остави да падне по гръб, после прибра крака към тялото си и опита да застане на колене. Но Жихан се стрелна напред и отново я удари — този път с юмрук в брадичката.

Желанието да му отвърне я обзе с такава сила, че й беше адски трудно да се преструва повече.

— Жихан, моля те!

Той я яхна. Коленете му се забиха в бедрата й, а ноктите му потънаха в гърдите й.

— Кой й плати, за да предаде брат ми?

— Не знам!

— Ще ми кажеш!

Преди да успее да вдигне ръцете си, Рейвън получи нов удар. После Жихан я преобърна по корем, вдигна полата й и започна да разкопчава панталона си.

— Когато свърша, със сигурност ще плачеш за мен! — задъхано изръмжа той.

Забила лице в матрака, Рейвън усети как зрението й се замъглява. После той внезапно я пусна и тя извърна глава. Калън стоеше на прага с извадена от панталоните риза и разрошена коса.

— Хей! — размаха ръце той и направи две колебливи крачки навътре в стаята. — Мис Рейвън не позволява такива неща!

— Изчезвай! — изрева Жихан и се стрелна към него. Калън плавно се завъртя, сграбчи задната част на сакото му и го заби в стената. Разнесе се глух тътен и Жихан рухна на пода.

Рейвън изпълзя от леглото и се изправи, разтривайки гърлото си.

— Точно навреме. — Усетила втренченият му поглед, тя сведе очи към разкъсаната си рокля и я придърпа нагоре, опитвайки да покрие синините и драскотините по гърдите си. — Изглежда зле, но всъщност той не…

— Направил е достатъчно, мръсникът! — изръмжа Калън, а след това сграбчи безжизненото тяло на Жихан, повдигна го от пода и заби юмрук в корема му.

— Шефе, спри! — извика появилият се изневиделица Конър и успя да хване ръката му, вдигната за втори удар. — Ще го убиеш!

— Не веднага! — Калън с лекота отхвърли назад помощника си и юмрукът му отново потъна в корема на Жихан. — Първо ще се позабавлявам!

— Калън, добре съм! — изкрещя Рейвън — Спри!

След тези думи изтича към него и се вкопчи в ръката му.

— Разкарай я от тук, Кон! — изръмжа той, без да изпуска неподвижното тяло.

Объркана и уплашена от бясната омраза в очите му, тя бавно поклати глава.

— Чуй ме! Нищо не се е случило. Той просто стана по-груб. Всеки момент бях готова да го неутрализирам.

— Преди да те удуши или след това? — пожела да узнае Калън, захвърли тялото и рязко се извърна към нея. — Изнасили ли те?

— Не — отвърна тя. Той рязко я притегли към себе си и лицето й се разкриви в гримаса. — Причиняваш ми болка, Калън!

— Защо не го свали обратно долу? — грубо я разтърси той. — Предупредих те да се пазиш! Нима си забравила всичко, на което съм те учил?

— Преструваше се на пиян и това ме подведе! — изкрещя в отговор Рейвън. — И нищо не съм забравила!

— Не бих искал да се намесвам в приятния ви разговор, но прислугата не е глуха — обади се Конър, приведен над неподвижния Жихан. — Наистина не е пиян, но за известно време няма да бъде сред нас. Какво стана с прехвърлянето, майоре?

Рейвън се запрепъва към шкафа и отвори вратичките. Лампичката на модема не светеше.

— Готово е.

В ръката на Конър се появи портативна радиостанция.

— Получи ли данните, Хаят? — попита той.

— Да, но в тях няма нищо особено — отвърна гласът на Хаят. — Някакви азиатски порно сайтове и сведения за законния им бизнес. Това е всичко.

Рейвън замислено оглеждаше апаратурата.

— По-добре е да се изнасяте, преди да се е появил още някой — подхвърли тя. — Дайте ми една минута да прибера оборудването и да пооправя роклята си.

— Побързай! — рязко кимна Калън и се насочи към вратата, следван от Конър.

Тя ги изчака да излязат, извади джиесема от чантичката си и набра Жиан-Шан.

— Джей, Рейвън съм. Имам нужда от помощта ти.

Джема Фърт изпита завист към Рейвън в момента, в който я зърна. Без чужда помощ никоя жена не можеше да изглежда така, а момичетата шушукаха, че върху лицето й е работил най-добрият пластичен хирург в света. Който беше свършил страхотна работа, тъй като белези просто липсваха. А издигането й до върха на славата беше станало толкова бързо, че шокира дори най-опитните в бранша. Джема обаче съзнаваше, че това е напълно заслужено. Рейвън притежаваше страхотно тяло, фантастичен глас и огромен чар. Достатъчно причини да я мрази, но и да се сближи с нея.

— Абсолютно перфектна кучка, да я вземат мътните! — промърмори тя, докато се препъваше надолу по стълбите. Стигнала просторното помещение, в което се вихреше купона, тя спря и бавно се огледа. Никой не пушеше, разбира се. Отдавна не го правеха на публично място. Но собственият й глад за никотин беше адски изострен. Както винаги след очистителното. — Време е за една цигара!

Скоро откри това, което й трябваше — пакет европейски цигари, стърчащ от забравена върху близкия стол чантичка. Плъзна се натам и ловко го прибра, а след това продължи напред. Не й беше за пръв път да прибира нещо, което не й принадлежи, но винаги изпитваше леко вълнение при дребните си кражби.

Навън се беше захладило и тя се отби в гардероба да вземе връхната си дреха. После зърна черното копринено наметало, което Рейвън много обичаше и на лицето й се появи доволна усмивка.

Защо не?

— Мога ли да ви помогна, госпожо? — попита хубавичкото миньонче, изпълняващо длъжността на гардеробиерка.

— Да, любов. — Може и да беше далеч от излъчването на Рейвън, но това изобщо нямаше да й попречи да прогори няколко дупки в скъпоценното й наметало. — Подай ми връхната дреха, ако обичаш — онази пелерина, черната.

Момичето се подчини. А Джема беше толкова доволна, че й даде бакшиш. След което се уви с наметалото и излезе навън.

— Прилича на един милион кинта, но усещането е, че съм се увила в книжни салфетки — промърмори тя и пое по тясната, покрита с каменни плочи пътечка около къщата. Беше й приятно да носи връхната дреха на Рейвън, но влажният и студен вятър, който духаше откъм езерото, я накара да съжали за своето далеч по-топло наметало. Извади една цигара от пакетчето, запали и с удоволствие пое дима. — Човек би си помислил, че мадама като нея не си пада по шибаните руски самури!

Пътечката я отведе в градина, която не приличаше на нищо, което беше срещала досега. Цветя липсваха. Около забитите в земята големи и грозни камъни се виждаха някакви хилави стръкове и това беше всичко.

— И това ми било градина — промърмори под нос Джема, после долови някакъв звук и се обърна. През един от прозорците на балната зала надничаха двама мъже, които сочеха към нея.

Мислят ме за Рейвън!

— Окей, хубавичко ме огледайте! — ухили се тя. — А защо не обърнете внимание на… Изведнъж млъкна, забелязала голямата статуя на Буда, кацнала върху купчина старателно подравнен пясък. — О, не! Това не мога да го направя! И не бива! — Вдигна ръка пред устата си, потискайки поредното кикотене. — Но не и ако го направя както трябва.

Нещо прошумоля зад гърба й и тя се обърна. Към нея се промъкваше някаква сянка, после проблесна светкавица.

Охо, фотограф! Нещата се подреждат перфектно!

Насочи се към статуята и се покатери на платформата пред нея.

— Здрасти, друже. Ще ми помогнеш ли още утре да кача Рейвън на кориците на всички клюкарски списания?

Внимателно прикрила лицето и дрехите си с наметалото, тя започна да танцува пред статуята, сластно галейки я с ръце. Правеше всичко възможно да изглежда максимално похотлива.

Сянката се приближи и спря на няколко метра от нея.

Потискайки поредния кикот, Джема вдигна крак и възседна Буда, притискайки се към огромното му шкембе.

— Подай ми го, шишко! — прошепна тя, правейки върховни усилия да имитира Рейвън. — Тази нощ имам нужда от него!

До слуха й долетя друг, този път различен звук, приличащ на изщракване. Последва го тих и напевен шепот. Това май е молитва, сбърчи чело Джема. После, забравила за всякакви постановки, тя рязко се обърна. Блестящият предмет в ръцете на сянката беше насочен към нея.

Това не е фотоапарат! Това е…

Не успя да довърши мисълта си, тъй като фотографът я простреля в гърдите.

11.

Изстрелът предизвика моментална паника сред гостите.

Калън Изпрати Конър да провери какво се случва навън, а след това включи радиостанцията.

— Хаят, Брук, пред къщата се стреля! — Обърна се към стълбището, но Рейвън вече го беше изпреварила.

— Къде? — попита тя и напрегнато се огледа.

— Единичен изстрел, встрани от къщата. Жихан?

— Все още очаква броенето на рефера. — Очите й се плъзнаха по гостите, които, разделени на малки групички, правеха опити да успокоят най-истеричните индивиди. Отсъствието на хората на Жихан беше видимо. — Удар на мафията?

— Едва ли. Те биха използвали повече амуниции. — Калън се насочи към вътрешността на залата, оглеждайки се за въоръжени хора.

— Какво откри, Конър?

— Няма следа от нападатели, но… — Асистентът му избухва в дълга серия ругатни.

— Какво? — настоятелно попита Калън.

— Натъкнах се на жертва, простреляна в гърдите — обяви с нестабилен глас Конър. — Рейвън, чуваш ли ме? Това е твоята приятелка, британката.

— Джема?! — разшириха се очите на Рейвън.

— Разбрано, Кон — каза Калън и успя да хване ръката й миг, преди да се втурне навън. — Ти се връщаш в микробуса!

— Как ли пък не! — просъска тя, изтръгна се от хватката му и извика на един прислужник, който стоеше наблизо: — Обадете се на 911!

Калън я настигна в градината.

— Стрелецът може би още е там!

Тя дори не намали ход.

— В такъв случай ще използваш пистолета в ръката си, генерале! Нали трябва да ме защитиш?

Завариха Конър коленичил пред безжизненото тяло на Джема и притиснал длан към гърдите й. Той регистрира появата им с кос поглед и отново насочи вниманието си към ранената.

— Джема! — проплака Рейвън и коленичи от другата й страна. — О, боже!

Забелязал кръвта върху статуята на Буда, Калън препречи пътя на един от прислужниците, появил се в градината.

— Някой видял ли е нещо?

— Аз виждал тази лейди и преди. — Китаецът погледна Джема и се сви. — Тя танцувала около Буда. После чуло се силно бум и тя паднала.

— Видя ли кой стреля по нея? — просъска в ухото му Калън и без да чака отговор се извърна към помощника си. — Много ли е зле, Кон?

— Достатъчно — мрачно отвърна Конър. — Куршумът е пронизал белия дроб, съвсем близо до сърцето. — Ръката му се отмести от раната и Джема издаде гъргорещ звук. Той я обърна на една страна и от устата й се проточи кървава вадичка. — Трябва й болница, шефе. При това веднага!

— Аз позвънил 911 — обади се прислужника и закърши ръце. — Те казали след пет минути са тук. Тя умре ли?

— Не! — почти изкрещя Рейвън. — Няма да умре!

Калън я остави под надзора на Конър и предприе кратък оглед на района, където се натъкна на Брук и Хаят. Двамата докладваха, че не са забелязали нищо. Когато се върнаха в градината, парамедиците бяха пристигнали и поемаха нещата в свои ръце.

— Едно, две, три — вдигай! — изкомандва на колегата си единият от тях и двамата с общи усилия прехвърлиха върху носилката безжизненото тяло на Джема. — Ще я откараме в окръжната болница Нортийст.

Рейвън се наведе и вдигна смачканото наметало от земята.

— Отивам с нея! — обяви тя.

Калън за миг затвори очи.

— Не можеш да…

— Това е мое! — гневно го прекъсна тя и тикна окървавената коприна в ръцете му. — Цялото е подгизнало от кръвта й! Той е помислил, че съм аз!

— Кон — подвикна на помощника си Калън, подаде му съсипаната дреха и понижи глас: — Огледайте още веднъж, преди появата на местната полиция. Аз ще тръгна с линейката.

Рейвън се настани до него в задната част на специализирания автомобил и насочи вниманието си към действията на парамедика, наведен над Джема. Същевременно непрекъснато местеше поглед от бледото лице на британката към дланите си и обратно.

— Какво е състоянието й? — попита Калън когато парамедикът най-после приключи с процедурите и се настани пред мониторите.

— Колапс на белия дроб, плюс вероятни вътрешни наранявания. Състоянието й е критично. — Човекът почука по екрана на монитора и добави: — Губи много кръв, което означава, че куршумът може би е засегнал и сърцето. — Наведе се да вдигне китката й и недоумяващо подхвърли: — Държи нещо в ръката си.

Рейвън застина на място, докато двамата мъже измъкваха някакво цвете изпод вкочанените пръсти на Джема.

— Може ли да го видя, моля?

— Разбира се — подаде й цветето парамедикът. — Може би го е отскубнала от градината.

— Така изглежда — промърмори Калън, гледайки как пръстите й мачкат кървавия лотос.

Когато пристигнаха, Рейвън изскочи навън и придружи носилката. Дежурната сестра им посочи чакалнята на спешното отделение.

— Приятелката ви ще бъде оперирана в момента, в който я стабилизираме — поясни тя, после докосна рамото на Рейвън и добави: — Ще ви държим в течение за състоянието й.

— Ела да потърсим кафе, защото ни чака дълга нощ — хвана я за ръката Калън.

Брук Оливър не обичаше да губи. Особено от хора, които нямат идея за дълг, чест и родина. По тази причина спря в преддверието на театъра и проведе един последен телефонен разговор. Донесението срещу майор Равенович до Главния инспекторат означаваше, че е изпълнила с чест своя дълг към родината. Разбира се, наложи се да пипне истината тук-там, за да предпази генерал Грейди, но и това беше част от този дълг. Насочи се към чакалнята на спешното отделение да му докладва, изпитвайки дълбоко задоволство от себе си.

Остава ми само да определя времето и мястото, където да я приберат ченгетата от Военната полиция, помисли си тя. А след това — сбогом, Рейвън!

Майорът стоеше до малък прозорец, който гледаше към улицата. Генералът беше до нея, прегърнал я през кръста. Леко наклонената й глава почти докосваше рамото му. Брук за пръв път ги виждаше да се докосват, особено по този начин.

Ами ако той наистина я обича?

Прокашля се и Калън извърна глава да я погледне. Напомняйки си да демонстрира лишен от емоции интерес, тя побърза да попита:

— Добре ли е мис Фърт?

— Все още е в операционната — отвърна Калън, прошепна нещо на Рейвън и махна на Брук да го последва в коридора. — Статутът на Дай?

— Преди десет минути синът излетя за Сан Франциско от летище О’Хеър на борда на чартърен самолет. Хаят прихвана последния му телефонен разговор, преди да напусне къщата си. От него става ясно, че Жихан е готов да предаде мечовете на Дай.

— По дяволите! — въздъхна Калън. — А знаем ли къде са те?

— Не. Той не е споменал никакви подробности, но Хаят е на мнение, че заминава на някаква среща с баща си и останалите босове на клана.

— Няма съмнение, че предаването на сабите е част от някакво споразумение — кимна Калън и разтърка тила си. — Най-вероятно за създаване на триада. Дай поема ръководството на всички кланове, действащи на територията на САЩ.

Брук леко се усмихна, представяйки си как скоро сама ще масажира умореното му тяло, докато Рейвън произвежда номера за автомобили в някоя работилница към затвора.

— Възможно е — съгласи се тя.

— Извинете ме, сър — обади се някаква сестра с найлонова торбичка в ръце. — Вие сте тук за мис Фърт, нали? — Калън кимна и жената тикна торбичката в ръцете му: — Това са личните й вещи, които може да получи обратно едва след като напусне интензивното отделение.

— Дайте ги на мен — обади се Рейвън, появила се в коридора. — Приключи ли операцията?

— Да. Тя все още е в критично състояние и ще остане така поне през следващите двадесет и четири часа.

След тези думи сестрата се извини и се оттегли, а Рейвън надникна в торбичката.

— Този път няма белезници — констатира тя.

— Моля? — вдигна вежди Брук.

— Лична закачка, капитане — отвърна Рейвън докато отваряше чантичката, която измъкна от торбата. — Сестрата спомена, че им трябва личната й карта и номерът на здравната й осигуровка. Надявам се, че са някъде тук. — В ръцете й се появиха два самолетни билета. — Чартърен полет до Сан Франциско — прочете тя. — Излита след един час.

— Джема споменавала ли е пред теб, че има намерение да ходи в Сан Франциско? — изгледа я Калън, изчака я да поклати глава и добави: — В деня, в който и Жихан пътува дотам?

— Нападателят е бил убеден, че стреля по мен — прошепна Рейвън и стисна билетите. — Което означава, че трябва да пътувам вместо нея.

Оставиха Конър да охранява Джема, след което Калън се зае да намери места за Брук и Хаят на някой от редовните полети до Източното крайбрежие. Веднага след това се свърза с тамошното ФБР, от което поиска да организират място за размяна, където Рейвън трябваше да примами Жихан веднага след пристигането им в Сан Франциско.

Потисната от мисълта, че приятелката й беше получила куршум, предназначен за нея, Рейвън беше толкова разсеяна, че се наложи да й повторят плана още няколко пъти. Дори мисълта за нова среща с Жихан не можеше да я извади от вцепенението.

Този път наистина ще приключим.

Калън проговори едва когато се качиха на самолета.

— Трябва да обсъдим нещата, Рейвън.

— Няма какво да обсъждаме. Той иска мен, а аз искам да го видя в затвора. Обаждам му се от летището и му сервирам новината, че зная кой е убил брат му. След това му определям среща на предварително уговореното място, където трябва да донесе мечовете. Ако той е Лотос, непременно ще се появи, за да ме ликвидира.

— Когато простреляха Джема, той беше в безсъзнание — напомни й Калън. — Следователно не може да бъде Лотос.

— Може би е изпратил съучастник да й види сметката. Но дори да не е Лотос, пак ще се появи, тъй като ще иска да разбере кой е убил Ганжи. После ти го прибираш, принуждаваш го да сключи сделка за оръжията срещу по-лека присъда и го оставяш да гние в затвора. — Ръката й направи изразителен жест. — Край на историята!

— Няма да е толкова лесно — поклати глава Калън и стисна студената й ръка между дланите си. — Милион неща могат да се объркат.

— Затова си тук, генерал Гений! — отсече тя. — Да ги оправиш. — Издърпа ръката си и забеляза тъмночервените петна по пръстите си. Сигурно съм се изцапала, когато вдигах пелерината. — Трябва да се измия.

Стана от мястото си и тръгна към задната част на самолета. Стюардеси нямаше. Благодарение на сложните преговори, проведени на летището от Калън, единственият друг човек на борда беше пилотът на чартърната компания. Тя обичаше да лети и изобщо не се впечатли от малкия размер на машината, но това не се отнасяше за вътрешното оборудване, изобилстващо от кристал, естествена кожа и излъскан до блясък хром.

Като летяща катафалка.

Стомахът й се преобърна в момента, в който отмести завесата и изведнъж се озова в малък президентски апартамент, оборудван със спалня и баня. Във вазата от черен мрамор до леглото се виждаше самотно цвете. Ако беше лотос, Рейвън със сигурност щеше да се разкрещи, но то беше само роза. Тъмночервена, с цвета на засъхнала кръв. Като кръвта на Джема.

Промъкна се към банята, където направи всичко възможно да повърне, без да вдига шум. Но само минута по-късно Калън се появи зад нея, прегърна я през кръста и внимателно отметна косата от челото, й.

— Всичко е наред, скъпа, просто го изхвърли. — Гласът му беше точно толкова нежен, колкото и ръцете му. — Изхвърли всичко!

Изчака я да свърши, после й помогна да се задържи на крака. Каза й да си измие лицето и изчезна. Минута по-късно се появи обратно с пътния й несесер, от който извади четка и паста за зъби.

— Ако не ти потръгне в армията, спокойно би могъл да опиташ като камериер — шеговито подхвърли тя и се наведе над умивалника. — Боже, от това люшкане пак ми призлява!

— Хубаво е да знам, че имам избор в професията — отвърна той, но остана на прага, продължавайки да я наблюдава. — Търсиш ли си камериер?

Тя почти се задави с пастата, но все пак успя да я изплюе и започна да плакне устата си.

— О, не. Мога да се обличам и сама.

— Жалко.

Защо ли се държи толкова добре и дори малко провокативно, запита се тя. Предишният Калън никога не флиртуваше, за него това беше загуба на време. Стрелна го с поглед в огледалото, отбелязвайки начина, по който следеше всяко нейно движение. Сякаш искаше да отброи ударите на сърцето й, втренчен в леко пулсиращата веничка на шията й.

По-добре да се измъкна от ситуацията, преди да е станало късно, рече си Рейвън.

— Едва сега ми стана ясно за какво служат малките торбички с монограм, затъкнати в облегалките — подхвърли тя, докато подсушаваше лицето си с една от меките и приятни на пипане кърпи, които предлагаше авиокомпанията. — Дизайнерски кесии за драйфане.

— Ти нямаш морска болест, Рейвън.

Това беше вярно. Тя приглади косата си с четката и след кратко колебание реши да прескочи гримирането. След което с изненада установи, че изпитва желание да му каже истината.

— Розата край леглото ми напомни за Джема. И за кръвта й, попила в пясъка.

— Изхвърлих я — отвърна той, пое четката от ръката й и бавно я плъзна надолу, чак до края на дългата й коса. — Липсва ми сутрешното разплитане на гнездото.

Устните й се разтеглиха в лека усмивка. Макар косата й да беше дълга и гъста, отделните косъмчета се преплитаха по начин, който я принуждаваше да води непрекъснато битка с малките възелчета.

— А кой рошеше косата ми по цяла нощ?

— Не можех да й устоя — отвърна той, остави четката и плъзна длан надолу, към талията й. — Имах чувството, че пръстите ми докосват най-фината коприна на света. — След тези думи направи крачка назад и лекичко я подръпна. — Хайде, излизай.

— Питам се дали всички частни самолети предлагат легло на борда — промърмори тя, позволявайки му да я изведе от банята.

— Само най-добрите — отвърна той и я притегли към себе си. Телата им се оказаха на косъм едно от друго. — По-добре ли се чувстваш?

Рейвън кимна, но без да го гледа в очите.

— Сега трябва да свърша малко служебна работа — промърмори тя. — Имаш ли документи с твоя подпис, който ще опитам да фалшифицирам?

— Това може да почака — отвърна той и плъзна пръсти по бузата й. — Винаги се опитваш да избягаш от мен.

— Мисля, че ще ми е малко трудно да го сторя на седем хиляди метра над земята — промълви тя, обзета от огромно желание да отвърне на ласките му. — Особено след като не ми позволи да си взема въжето за бънджи.

— Онази нощ в Париж направо ми изкара акъла — призна той. — Видях как политаш от покрива и си помислих, че… — Замълча и поклати глава. — Предприемаш твърде много рискове.

— А ти твърде много се тревожиш — отвърна тя и прокара пръсти през несресаната му, избеляла от слънцето грива. После изведнъж се сепна, отдръпна ръката си и попита: — Но какво правим ние, Калън?

— Спорим, както обикновено — отвърна той и я притисна към себе си, елиминирайки и последните милиметри между телата им. — Предпочитам да го правим по този начин, вместо да се замеряме с кошчета за боклук.

Топлината на тялото му премина през дрехите и опари кожата й. Когато спяха заедно, никога не използваха завивки. Достатъчна беше топлината на телата им. Изведнъж й се прииска да се сгуши в прегръдките му и да разтопи натрупалия се в душата й лед.

— Старите спомени пробуждат и забравени усещания, нали?

— А също и желания — отвърна той и плъзна устни по нейните. — Това беше единственият начин да се държа далеч от теб.

— Но сега не се справяш много добре — прошепна тя и плъзна длани по гърдите му. Почти веднага усети как сърцето му ускорява ритъма си при допира на нейните пръсти. Очите й се сведоха надолу, към плътно притиснатите им тела. — Аз също.

— Не искам само секс, Сара — повдигна брадичката й той. — Искам да те имам цялата!

Би трябвало да се разкрещи, да му забрани да я нарича с това име, да го отблъсне от себе си и да се върне в общата кабина. Но вместо това едва успя да прошепне:

— Аз вече не съм Сара.

— Напротив — отвърна той и притисна кичур коса в лицето си. — Миришеш като нея. — Наведе глава и плъзна език по сочните й устни. — Имаш нейния вкус. — Хвана лицето й между дланите си и бавно огледа чертите й. — Очите, гласът, начинът, по който ме докосваш… Всичко е същото, Сара. Нищо не се е променило.

— Видял си снимките и знаеш какво ми стори Лотос.

— Да — кимна той и улови с палец самотната сълза, която се търкулна по бузата й.

— Значи си наясно. — Примигна да възпре следващите сълзи и добави: — Той унищожи лицето ми, Калън. Дори снимките не могат да ти дадат представа как изглеждах. Единственото ми желание беше да умра. В огледалото не беше останало нищо от мен. — Гърлото й се сви. — Той ме превърна в чудовище, а после и самата аз станах чудовище.

— Постъпила си както трябва, оцеляла си. — Пръстът му проследи перфектната извивка на веждите й. — Според мен няма мъж на тази планета, който би те нарекъл чудовище.

— Не разбираш — отвърна с горчива усмивка тя. — Аз имах избор, защото в джоба си държах снимка, на която бяхме ние двамата с теб.

— Наистина не разбирам — намръщи се той.

— Хирургът имаше възможност да възстанови предишния ми вид, но аз настоях да ме направи такава, каквото съм сега — докосна лицето си тя. — За да ти отмъстя, защото пожертва не само мен, но и останалите членове на екипа. — Изплъзна се от прегръдката му и седна на леглото. — Единствената причина да го сторя беше желанието ми да ти го върна. Да те принудя да ме виждаш навсякъде, като някакъв призрак.

— И успя — отвърна с кисела усмивка той. — През последните пет години нямаше вестник, който да не те показва на първа страница.

Тя натика ръцете си в джобовете на копринения пеньоар.

— Как можеш да се шегуваш с подобно нещо? Направих го с едничката цел да те нараня!

— Била си убедена, че аз съм виновен за състоянието ти, Сара. Имала си всички основания да го сториш. — Той седна до нея и взе ръцете й в своите. — Всъщност, бях изненадан, че не се върна в Щатите да ми пръснеш главата.

Рейвън усети как от плещите й се смъква огромен товар.

— Това също ми мина през главата — призна тя и преплете пръсти с неговите. — И тъй, какво ще правим от тук нататък?

Той поднесе пръстите й към устните си.

— Това, което правихме преди шест години.

— Което е?

— Да повтарям безкрай колко много съжалявам — притегли я в скута си той. — Това е истината, скъпа. Много бих искал да върна нещата назад, но това няма как да се случи. Нека не ти прозвучи като извинение, но когато ми докладваха, че всички сте загинали, аз буквално превъртях. А после, след като стана ясно, че си оцеляла, но не желаеш да се върнеш при мен, започнах да си мисля най-лошото. Би трябвало повече да ти вярвам. Извинявай.

Тя кимна, опитвайки да преглътне сълзите си.

— Трябваше да се прибера у дома — прошепна. — При теб, Кал. Бях сигурна, че никога не би ме предал, но въпреки това. Адски ми се иска да върна лентата обратно, защото със сигурност бих постъпила по друг начин. — Изтри с длан насълзените си очи и едва чуто добави: — Съжалявам.

— Ш-ш-т — докосна устните й той и я притисна към себе си. — Вече всичко е наред.

Дълго време останаха така. Той я галеше по гърба, шепнейки успокоителни думи. А тя имаше усещането, че никога през живота си не се беше чувствала в по-голяма безопасност. Дълги години беше живяла под напрежение, което й пречеше да разбере как се чувства този мъж. И защо. Пръстите и се плъзнаха по ръката му, усещайки как мускулите му набъбват.

Той все още ме желае. Но потиска това желание с единствената мисъл да я успокои.

— Калън?

— Всичко е наред — отвърна той и я върна обратно на леглото. — Но наистина ще е по-добре, ако си потърся някаква писмена работа.

Никак не беше трудно да хване ръката му и да я притисне към сърцето си.

— Тук все още ме боли. — Разгъна пръстите му така, че да обхванат гърдата й. — Но вече е по-добре.

Той се втренчи в ръката си, по скулата му се плъзна тънка струйка пот.

— Много време изтече, Сара. Не мога да ти дам това, което искаш.

Какъв инат, Господи!

— Не можеш да ме докосваш така? — Тя хвана ръката му и я раздвижи върху зърното си. — Не можеш да ме прегръщаш? — Обязди го с едно бързо движение и се притисна в него. Свободната му ръка се уви около таза й, а устните му усетиха докосването на нейните. — Не можеш да ме целунеш ей така? — Притиснати към наедряващата му ерекция, бедрата й започнаха да правят леки въртеливи движения.

— Не можеш да намериш място за… ей това?

Миг по-късно се озова по гръб на леглото, смазана от тежестта на тялото му.

— Мога да направя всичко това и много повече! Разполагах с шест години да си фантазирам какво бих ти сторил!

— Тогава какво чакаш? — усмихна се тя.

Той промърмори нещо, пъхна ръка под тила й и впи устни в нейните. Ако не беше смазана от тази страстна целувка, Рейвън положително би възкликнала от удоволствие. Пръстите на Калън сграбчиха косата й, целувката му беше на човек, който се нахвърля на храната след продължителен глад. Потънал дълбоко в устата й, езикът му потърси нейния, потръпващ от възбуда. Ръцете му започнаха да разкъсват фината материя на блузката й. Тя се гърчеше под него в опит да му помогне, но не можеше да направи нищо друго, освен да се вкопчи в него.

— Не мърдай! — спря я той, надигна се и разкъса остатъците от блузката й. Дланите му покриха голите й гърди, а пръстите му се пъхнаха под презрамките на ефирния сутиен. — Много ли си привързана към това нещо?

Рейвън сведе очи към сутиена, който беше ръчна изработка от синкава коприна и струваше едно малко състояние.

— Имам и други — отсече след миг колебание тя.

— Добре. — Калън го разкъса, а след това започна да смъква джинсите й. — Гащичките? — попита той, след като панталоните отидоха в другия край на спалнята.

— Какви гащички? — попита тя, плъзна ръце надолу и сама разкъса деликатната материя.

Калън я гледаше със стиснати юмруци, сякаш се колебаеше дали да я докосне.

— Ей това ми липсваше! — прошепна той и докосна с пръст малкото овално топче на пъпа й. После продължи надолу, към окосменото триъгълниче, и това я накара да простене. — Тук боли ли, скъпа?

Бедрата й се повдигнаха нагоре, за да засилят усещането.

— Калън… Има две места, които…

— Нека да видя — отвърна той, слезе от леглото и разтвори краката й. После долепи буза до вътрешната част на бедрото й и гласът му заглъхна: — Искам да ми кажеш какво усещаш.

Езикът и устните му се заеха за работа.

Рейвън заби нокти в тънката кувертюра, потънала дълбоко във вълните на удоволствието, което разтърсваше цялото й тяло. Не можеше да отдели очи от него, а начинът, по който я гледаше той, докато езикът му проникваше и се отдръпваше от нея, буквално я побъркваше.

— Калън, моля те…

— Кажи, скъпа — вдигна глава той.

— Не мога да си представя, че… — Пръстите му докоснаха клитора й. — Тя ахна и побърза да добави: — Да, това е мястото!

— Това мъничко нещо тук, долу? — попита той. Дори гласът му я галеше. После палецът му започна да се движи нагоре–надолу. — Нали не боли?

— Не — простена тя, докато той усилваше натиска. Беше забравила колко настоятелен може да бъде този мъж в леглото. — Калън, моля те…

— Кажи ми точно какво искаш. Може би това? — движението на пръста му стана въртеливо, натискът се усили. — Харесва ли ти?

— Да, но…

— Знам, знам — прекъсна я той. — Това не е достатъчно. — Главата му потъна между краката й, устата му се притисна към горещото и леко пулсиращо място. — Искаш ли да те целувам по този начин?

Докосването на твърдите му устни беше още по-влудяващо. Тя направи опит да се притисне в него, но той я спря и притисна бедрата й.

— Не… Да… По дяволите, Калън! Да!

— Знам от какво се нуждаеш, любима — прошепна той, дарявайки я с поредната нежна целувка. — Готова ли си за мен?

Тялото й вибрираше, ноктите й продължаваха да пронизват тънката кувертюра. Всеки момент щеше да експлодира.

— О, да, Калън! Моля те…

Той залепи уста за пламтящата й женственост и езикът му влезе в действие с бавни и равномерни тласъци. Рейвън захапа юмрук, опитвайки се да заглуши звуците, които се раждаха дълбоко в гърлото й. Възбудата й ставаше все по-голяма и изригна в момента, в който усети пръстите му дълбоко в себе си.

Първият оргазъм я връхлетя със силата на ураган, изпращайки я в онези тъмни и потайни кътчета, до които можеше да я отведе единствено Калън. А той правеше всичко възможно да я задържи там, изискващ от нея всичко, на което беше способна. Не след дълго се появиха замайващите вълни на втория и третия.

— Калън! — изкрещя тя и го сграбчи за косата. Не издържаше повече. — Искам те, моля те! — Гласът й беше дрезгав и немощен, сякаш не й достигаше дъх. — Искам те в мен!

— Прекрасна си! — Той стана и смъкна ризата през главата си. Очите му я галеха като милувка. — Нямаш представа колко си хубава в този миг!

Тези думи и видът на голите му гърди я накараха да се надигне и да заеме седнало положение. Искаше да го докосне, искаше да смъкне и останалите дрехи от тялото му. Протегна треперещи ръце към ципа на джинсите му, а след това ги смъкна заедно със слиповете, изрита ги встрани и уви пръсти около набъбналия му пенис. Изгаряше от желание да опита вкуса му и да му върне удоволствието, което й беше доставил, но в момента, в който устните й го докоснаха, той простена и я хвърли обратно на леглото.

— Това може да почака! — Тялото му се плъзна между треперещите й бедра, ерекцията му се притисна в нея. — Но това не може!

Тя вдигна бедра да го поеме, ръцете й го погалиха.

— Нямаш представа откога мечтая за това! — простена. — Да проникнеш в мен, да ме изпълниш цялата! — Очите й се притвориха, от устата й излетя тежка въздишка. — А след това се събуждах, сама!

— Край на сънищата, край на фантазиите. Погледни ме, Сара! — Изчака я да отвори очи и се усмихна. — Искам да виждам очите ти.

— Преплете пръсти с нейните и бавно я притисна: — отпусни се, скъпа. — Започна да прониква в нея. Бавно, сантиметър по сантиметър. — Поеми ме в себе си. Да, точно така. Точно така!

— Извинявай — прехапа устни тя и направи опит да му помогне. — Ти ли ставаш по-голям или аз се свивам?

— Нервна си — отвърна той, застина на място и отметна кичур коса от челото й. Очите й се насълзиха от факта, че дори в този момент успяваше да се контролира. — Няма да те причиня болка. Мога да спра веднага, стига да поискаш.

— Направиш ли го, ще получиш куршум в главата! — Тя вдигна ръце и го прегърна, придвижвайки бедрата си по начин, който да бъде максимално удобен за него. — Излей се в мен, Калън! Не искам повече да съм празна. Направи го, скъпи! Още сега!

Мощен тласък и телата им плътно се залепиха едно в друго. Лицето му беше напрегнато, ръцете му здраво стискаха бедрата й.

— Боже, колко добре те усещам!

Рейвън се разкъсваше между желанието да потъне в очите му и уникалността на момента да бъде с него по този първичен, но влудяващо омайващ начин. През дългите години самота след раздялата им, тя постоянно се заричаше да си намери любовник. Не го стори, просто защото усещаше, че никой не може да изтрие спомена от докосването на Калън.

А той беше единственият мъж, когото беше обичала. И когото щеше да обича докато е жива.

Тялото му се раздвижи в ритмични тласъци. Напред-назад, напред-назад… Докато проникваше в нея, тя стягаше вътрешните си мускули по начин, който се превръщаше в милувка. Това усилваше удоволствието от бавното триене на сгорещените им тела. В един момент Калън започна да трепери, от устата му излетяха къси стенания.

— Искам това да продължава до безкрай! — прошепна той, наведе се да я целуне и торсът му мощно се стрелна напред. До дъно.

— Полетът ни е кратък — напомни му задъхано тя, а след това бедрата й се впуснаха в луд танц. — Ще го оставим за следващия път.

Това сякаш ликвидира и последните остатъци от волята му да се контролира. Ръцете му я обхванаха през гърба и я повдигнаха напред и нагоре, а тялото му започна да работи като машина. Мощните тласъци на бедрата му бързо я докараха до състоянието, отвъд което изчезнаха всякакви свързани мисли. Остана само Калън — в нея, върху нея, около нея.

Тя сключи ръце зад тила му и закова очи в неговите, поемайки напрежението на тялото му.

— Ела в мен, Калън! Ела в мен, сега!

— Сара! — почти изхълца той, притисна се в нея и се разтърси от тътена на наближаващия оргазъм.

— О, Господи! — простена тя, обсипвайки с целувки бузите му, устните му, брадичката му. Плачеше и се смееше едновременно, почти побъркана от щастие.

— Толкова много ми липсваше, любов моя! Толкова много!

12.

Шестте часа пътуване в почти пълно мълчание дадоха на Меко достатъчно време за размисъл. Преди около час Шон отново й беше отстъпил кормилото, но тя изобщо нямаше намерение да го заведе до къщата на баща си. „Деветте дракона“ беше последното място на света, което искаше да види.

Какво беше извикала онази сутрин в градината? Тате, ако направиш това, кракът ми няма да стъпи повече тук!

Но на практика нямаше представа къде другаде може да отиде. През всичките тези часове Ирландеца беше нащрек, насочил пистолета си в нея. Поддържането на минималната разрешена скорост на магистралата й попречи да скочи от колата, а и беше твърде уплашена, за да опита нещо друго.

Не мога да блъсна колата, защото има опасност да загинем и двамата. А в този ранен час по улиците има само пияници и крадци. Хвърли кос поглед на спътника си. Все пак не прилича на човек, който ще застреля някого без причина.

— Измисли ли вече всичко, скъпа? — подхвърли, без да я гледа той.

Меко отново се съсредоточи върху пътя. В далечината се очертаваха контурите на Бей Бридж, а къщата на баща й беше само на километър и половина отвъд него.

— Ако ме пуснете, ще ви дам адреса.

— Адресът на някой „Макдоналдс“ — засмя се той. — И ще се обадиш в полицията от първата телефонна кабина.

Начинът, по който четеше мислите й, съвсем не допринасяше за доброто й настроение.

— Уморена съм, мистър Дилейни. В къщата ми нахлуха грабители, а вие ме отвлякохте. Освен това бях принудена да шофирам цяла нощ, за да ви закарам до място, което не искам да виждам никога повече. Изтърпях пистолета, крясъците и заплахите, но въпреки това се държах разумно. — Пръстите й се наместиха върху кормилото и го стиснаха по-здраво. — Но ако продължавате да ме наричате „скъпа“ и да ми се надсмивате, ще блъсна тази кола в първото дърво, което се появи пред очите ми. Разбрахте ли какво ви казвам?

— Абсолютно, госпожо.

— Благодаря.

Прекосиха моста и навлязоха в града. Преди десет години беше живяла тук със семейството си, което напусна като щастлива булка. А сега се връщаше обратно като жертва на отвличане. В крайна сметка нещата се бяха извъртели така, че между двете ситуации нямаше кой знае каква разлика, но този път самата тя се беше превърнала в заложник на съдбата.

— Защо баща ти те е лишил от наследство? — стресна я въпросът на Шон.

Тя прочисти гърлото си.

— Разведох се със съпруга си, напуснах града и започнах свой бизнес. За баща ми тези три неща се оказаха крайно неприемливи.

— Старомоден човек ли беше? — попита Шон, издавайки някакви съчувствени звуци.

— Барбара Буш обича ли перли? — иронично отвърна тя и провери пустата улица в огледалото за обратно виждане. — Аз бях първата жена в семейството, получила образование в САЩ. Спечелих пълна стипендия по изкуство и постъпих в Бъркли.

— Как го прие баща ти?

— Никак, може би защото не трябваше да плаща за образованието ми. Но така и не разбра, че междувременно бях подала документи за американско гражданство. Въобразяваше си, че може да ме върне в Япония, когато пожелае и веднъж дори го изрече на глас — когато му съобщих, че се развеждам. — Устните й леко се присвиха. — Беше много разстроен, щом научи какво съм сторила.

— И ти каза повече да не мяркаш пред очите му?

— Да. За него бях мъртва. — В онези години наистина се беше почувствала почти мъртва. — Всичко това дава ясна представа за отношенията помежду ни, а оттам отговаря и на въпроса защо не зная нищо за никакви саби.

— Още колко остава до къщата? — попита с променен тон Шон. Гласът му прозвуча доста мрачно.

Меко се сепна. В момента се намираха само на няколко преки от „Деветте дракона“. Имаше ли изобщо някакъв избор? Там вече нямаше никой. Тя беше единствената, на която ирландецът можеше да причини зло. Но за разлика от него познаваше разположението на къщата, което предлагаше някои възможности за бягство.

— Съвсем близо сме.

Навремето Такеши Саюра беше успял да събере добър екип от китайски архитекти и археолози, проектирали и построили миниатюрния дворец — точно копие на един от палатите на император Киянлон, наречен „Деветте дракона“.

— Баща ти май си е падал по големите гущери — промърмори Шон, докато оглеждаше двайсетметровата стена от гланцирани плочки, оформяща предната част на имението. Върху двеста и седемдесет ръчно изработени плочки танцуваха жълти, бели, сини и пурпурни дракони, защитени от вандали посредством висока ограда от ковано желязо.

— Баща ми искаше да бъде император — отвърна Меко, спря пред портала и започна да набира стария си код. На практика не очакваше да работи, но порталът изскърца и започна да се отваря. — Той беше наполовина китаец, вероятно е било заложено в гените му.

— Тук има повече от девет дракона — отбеляза Шон.

— Но важните са само девет — поклати глава тя. — Като най-голямото единично число, деветката е била символ на императорската власт. А драконите по традиция са били другите нейни символи. Пет други такива са разположени по границите на имението, но те символизират децата му. — Погледна към малкия син дракон, сгушен край голяма блестяща перла в далечния ъгъл. Това беше нейния дракон.

— Значи имаш четири братя? Може би сестри? Или са смесени?

— Двама живи братя — отвърна тя, докато паркираше мерцедеса пред къщата. — Имах и две сестри, но те са мъртви.

Слезе от колата и неволно потръпна от влажния и студен въздух над Сан Франциско. Отвори входната врата с ключа, който държеше на връзката си. Отдавна би трябвало да го изхвърля, помисли си с въздишка тя. Беше го задържала като една от последните връзки с отреклото се от нея семейство и най-вече с братята си, които й беше забранено да вижда. Баща й вероятно би бил удовлетворен от факта, че използва ключа си, за да вкара в къщата му един престъпник.

Винаги си била неблагодарна към мен, Камеко. Ти си срам за семейството ни.

Лампите във вестибюла работеха. Това означаваше, че електричеството не е прекъснато. Дали баща й не беше възложил на някого да наглежда къщата? Единственият, на когото имаше доверие, беше градинарят Ксун, но той още преди десет години беше възрастен, измъчван от артрит човек, който би трябвало вече да е напълно инвалидизиран или мъртъв.

Рязко изщракване я накара да се обърне. Шон беше сложил резето.

— Е, тук сме — разпери ръце тя. — И сега какво?

— Ще ми покажеш мястото, на което баща ти би скрил сабите. — Дилейни вдигна ръка, за да изпревари очевидният й отговор. — Познаваш къщата, познавала си и навиците на баща си. Със сигурност имаш известни предположения.

— Насам — облиза устните си тя и го поведе към задната част, където се намираше кабинета на баща й. Бутна вратата от розово дърво, покрито с изящна резба и се отмести встрани.

— Какво е това?

— Тук баща ми приемаше гостите си — отвърна тя, скръсти ръце пред гърдите си и поклати глава на подканящият му жест. — Не искам да влизам в тази стая!

— Колкото по-бързо открия сабите, толкова по-скоро ще си тръгнеш свободна. — Тя неохотно тръгна напред, после изведнъж спря.

— Какво има?

Меко описа бавен кръг върху мраморните плочи. В очите й се четеше смайване.

— Не знаех, че баща ми е преустроил това място — прошепна тя.

Някогашната скромно мебелирана стая за гости се беше превърнала в абсолютно неузнаваема експозиция на китайското изкуство от 17-ти век.

— Не мога да повярвам! — Насочи се към нещо като тясна рампа и изкачи трите стъпала, водещи към огромно, богато орнаментирано кресло. — Това ми прилича на…

— На какво? — нетърпеливо я подкани Шон.

Тя плъзна длан по инкрустациите на облегалката и насочи поглед към урните за благовония и подредените между тях бронзови фигурки.

— Тронът на Дракона.

Шон се зае с претърсването на големия шкаф край една от стените.

— По всичко личи, че баща ти сериозно се е вземал за господаря на замъка — промърмори той.

— Не знаех, че е бил толкова… обсебен — промълви Меко и вдигна глава към големите йероглифи на стената зад трона. — „Чистота и праведност“.

Шон заряза шкафа и пристъпи към нея.

— Какво си мърмориш под носа?

— Не може да бъде! — прошепна тя, направи крачка назад и се блъсна във високата стойка на продълговата плочица вдясно от трона. После прочете гравираните върху нея йероглифи и почти изкрещя.

— Какво има? — хвана ръката й Шон.

— Надписът! — кимна към плочката тя. — „Първата крачка към промяната на Вселената е винаги да помним особеностите на човешкия си характер“.

— Добро мнение.

— То принадлежи на китайския император — кимна замаяно тя. — Но не е възможно всичко наоколо да е било собственост на баща ми. Тук става въпрос за национални съкровища! — Забелязала равнодушното изражение на Шон, тя описа широк кръг с ръце, обхващайки трона и останалите изящни вещи около него. — Всичко това изглежда точно като обзавеждането на Тройната зала на император Киянлон.

— Какво е правил в нея императорът?

— Приемал е поданиците си, празнувал е рождените си дни. Изобщо всички по-важни събития в живота му — точно тук, около трона, са се събирали придворните му, докато по-низшите са били долу, в подножието на подиума. Когато императорът се е обръщал към тях, те падали по очи, за да му засвидетелстват страхопочитанието си. През 1795 г. Киянлон дава банкет на Тицзинг и Ван Браам именно в тази зала. Следващият европеец влиза в нея едва през 1900 година.

— Много интересен урок по история, скъпа — вдигна белите си вежди Шон. — Но той с нищо не ми помага да открия това, за което съм дошъл.

Тя се ядоса толкова много, че й се прииска да го удари.

— Нима не разбирате? Ами ако се окаже, че всичко тук е автентично? Тронът, високите масички, произведенията на изкуството?

— В такъв случай бих те посъветвал да се свържеш с китайците и да ги попиташ дали тези неща липсват — отвърна той. — Би могла да получиш щедра награда за връщането им. — Ръката му я побутна в обратна посока. — А сега ми покажи къде в тази къща могат да бъдат скрити триста саби.

Калън се отлепи от тялото на Сара, внимавайки да не я събуди. Много му се искаше да остане в нея и да я държи в прегръдките си до края на полета, но тя беше очевидно изтощена. Посегна към джинсите, но в същия момент от джоба им изпадна пакетчето кондоми, с които се беше запасил. Той леко се намръщи, вдигна го от пода и се зае да го изучава.

— Забрави да ги използваш.

Рейвън не беше помръднала, но очите й бяха отворени.

Той не беше сигурен, че иска да води подобен разговор точно сега. Не и докато още усещаше върху себе си топлата влага на тялото й.

— Не съвсем — промърмори.

— Човек или ги използва, или не. Средно положение няма. — Тя уви чаршафа около тялото си и се надигна. — Но няма смисъл да се безпокоиш. Аз съм в отлична форма.

— Забелязах.

— Искам да кажа, че съм здрава — направи гримаса тя. — От мен няма да пипнеш някоя странна болест.

Той натика презервативите в джоба си и започна да навлича бельото и джинсите.

— Опитай да поспиш. Ще те събудя преди кацането.

Рейвън отказа да легне обратно. Отметна чаршафите, стъпи на пода и понечи да тръгне към банята, чиито размери не надвишаваха тези на обикновен гардероб.

— Оха! — възкликна тя и докосна с ръка голите му гърди. — Какво е това? Какво съм направила?

— Нищо — отвърна той, извръщайки глава. — Трябва да се измия.

— Изглеждаш разочарован — отдръпна ръката си тя. — Знам, че бях мъничко уморена, но следващия път ще се справя по-добре.

— Ти беше фантастична — стисна зъби той. — Направо ме съсипа!

— Но въпреки това си разочарован — отбеляза тя. — Или по-скоро ядосан. — Погледна го с присвити очи и попита: — Защо?

— Заради това — отвърна той и опря длан с разперени пръсти върху корема й.

— Предполагам, че не искаш да си направя пиърсинг на пъпа, нали?

— Кога възнамеряваше да ми кажеш, Сара? — Ръката му леко разтри корема й, точно над мястото, където би трябвало да лежи бебето, което бяха създали. — Или изобщо не си имала подобни намерения?

Тя внимателно се отдръпна.

— Бесен ли си?

— Исусе! — разсмя се Калън. — Аз съм твой любовник, Сара. Познавам тялото ти по-добре от самата теб. Гърдите ти са наедрели и твърди, с изпъкнали венички. А тук, долу, е започнало да се оформя малко коремче.

— Все още не ми личи нищо — отговори с достойнство тя.

— Всеки идиот би отгатнал какво ти е, стига да прибави към това гаденето и повръщането — поклати глава той. — Но аз съм бащата, а не някой случайно срещнат.

Тя сведе поглед към килима под босите си крака и прошепна:

— Не съм имала никой друг.

Той кимна, прикривайки реакцията си. Беше абсолютно сигурен, че детето в утробата й е негово. При тази мисъл му се прииска да я хвърли отново в леглото и да я люби до забрава. Но все още не беше наясно с някои детайли.

— В такъв случай трябва да се оженим — отсече на глас той.

— Не!

Той пристъпи крачка към нея и я хвана за раменете.

— Защо?

— Току-що демонстрира тъпата реакция на всеки католик! — отвърна тя с гневен блясък в очите. — Трябва да я преодолееш!

— Тук не става въпрос за настинка, а за нашето дете, Сара! Което ни свързва навеки. — Пусна я рязко и влезе в банята. Там се наплиска със студена вода, но това не му помогна да се успокои. Нито пък тропането на вещите, които тя гневно разхвърляше из малката спалня. Но когато побърза да се върне обратно, Рейвън вече беше изчезнала заедно с дрехите си.

Ако пак й се разкрещиш, тя ще избяга. Бъди спокоен и убедителен. И не влизай в спор с нея.

Откри я в сервизното помещение, където най-спокойно наливаше студена вода в две чаши.

— Не сме приключили този разговор.

— За мен той е приключен — отговори тя, подаде му едната чаша и се наведе да разрови малкото шкафче до себе си. — Искаш ли малко наистина много скъпи ядки кашу с мед? Или пък… — Измъкна някакъв опакован в пластмаса сандвич. — Нещо розово в ръжено хлебче?

Отново се беше скрила зад фасадата на Рейвън. В момента е по-добре да преминем на следващия етап от операцията, прецени той, обърна й гръб и измъкна телефона. Конър докладва, че Джема се държи и поиска разрешение да остане при нея, докато премине опасността за живота й.

— Какво е положението с охраната в болницата?

— Разположил съм петима души на различни места, плюс двама патрулни полицаи в главното фоайе, които проверяват посетителите с детектор — уморено отвърна помощникът му. — Но въпреки това предпочитам да я наглеждам лично.

— Добре, остани — отвърна Калън, наблюдавайки как Сара рови из чекмеджетата и трупа малка планина от вредни храни върху някаква табла и се насочва към най-отдалеченото кресло. — Връщам Рейвън в Париж.

— Сега ли?

— Да. По-късно пак ще се чуем. — Прекъсна линията и се обърна към спътницата си, която съсредоточено ровеше в чантичката си. — Какво търсиш?

— Това — отвърна тя и му показа малко бурканче фъстъчено масло, в което натопи френски шоколадов бонбон. Излапа комбинацията с нескрита наслада, облиза пръстите си и въздъхна. — Не е „Реесе“, но се доближава до него. Искаш ли малко?

— Не — поклати глава той, питайки се дали ще продължи с туршия и сладолед. — Ще ти стане лошо.

— Всеки ден ми става лошо — сви рамене тя. — Май започва да ми харесва.

Калън проведе още два телефонни разговора, след които пилотът обяви, че започват снижаване.

— След десет минути ще бъдем в Сан Франциско, приятели — добави в микрофона той. — Небето е чисто, температурата на въздуха е приятните осемнадесет градуса.

Рейвън изпусна една доволна въздишка, изнесе подноса с вредната храна и седна до него, закопчавайки предпазния колан.

— Виж какво — подхвърли тя. — Предлагам да поговорим какво ще правим с бебето, след като приберем лошите. Междувременно ще си потърся някое местенце в близост до Пентагона.

— Връщаш се в Париж — уведоми я той.

— Не съм длъжна да живея постоянно в Париж — поклати глава тя. — Имам да довърша два договора, но само след два месеца фотографите ще викат „б-р-р“ в момента, в който ме зърнат.

— Искам да кажа, че още днес заминаваш за Париж, тъй като работата ти за мен приключи.

Меко помогна на Шон при претърсването на тройната зала, но не откриха нищо. Включително и в модерния шкаф за документи, скрит в някаква версия на античен китайски гардероб. Оказа се, че там има само прах и малко паяжини.

— Уморих се и съм жадна — обяви тя, след като Шон затвори и последното чекмедже. — Може ли да потърся нещо за пиене?

— Ще дойда с теб — отвърна той.

Ама, разбира се!

Кухнята се оказа абсолютно празна. Нямаше нито чинии, нито някакви хранителни запаси, с изключение на няколко бутилки подарен алкохол в един от стенните шкафове, и кристална ваза с поръбени краища под умивалника. Практична както винаги, Меко изплакна вазата и я напълни с вода от чешмата.

— Искате ли? — поднесе му я тя.

— Не, благодаря — отвърна Шон, изчака я да отпие една глътка и добави: — Ти си едно любезно малко създание, а?

— За пръв път ме отвличат и нямам представа как точно трябва да се държа — отвърна тя, отпи още малко вода и се облегна на плота. — Може би предпочитате да кълна и ругая или да ви замеря с тази ваза? Бъдете сигурен, че мога да го направя!

Той отвърна с леко пресилен смях.

— Не, благодаря. В момента нямам настроение да водя битки. Ръката му махна към близкия стол. — Седни и си почини, а аз ще се поогледам.

— Ключовете на колата са у вас, мистър Дилейни, а аз съм прекалено уморена, за да избягам. — С тези думи Меко положи ръце върху масата, отпусна главата си върху тях и затвори очи. Изчака го да излезе, изтича до вратата и се ослуша за стъпките му, които се отдалечаваха по коридора към семейните спални. — Но в замяна на това мога да ходя, при това много добре — тихо добави тя.

Излезе на пръсти от кухнята и пое по покрития с дюшеме коридор, избягвайки местата, които скърцаха. Не след дълго стигна до входната врата и изпусна въздишка на облекчение.

— Не ми изглеждаш чак толкова уморена — обади се зад гърба й Шон. — Май имаш доста резерви, скъпа.

Меко посегна към топката на бравата, но той я грабна през кръста и я вдигна във въздуха. Тя започна да го блъска и рита.

— Пуснете ме!

Вместо да се подчини, Шон я завъртя и залепи гърба й за стената.

— Не се справяте много добре в опитите си да спечелите доверието ми, мис Саюра! — изръмжа той.

— Бях длъжна да опитам — затвори очи тя.

— Не го прави пак. — Шон я пусна на пода и хвана ръката й. — Ела с мен.

Направиха бавна обиколка на къщата, проверявайки всяка стая поотделно. После излязоха навън. Той я беше прегърнал през раменете. Не откриха нищо, освен занемарена градина и празен гараж.

— Сам виждате, че ги няма — промърмори Меко, докато се връщаха обратно в кухнята. — Никакви саби. А сега ще ме пуснете ли?

— Какви други имоти притежава баща ти? — попита Шон, разглеждайки бутилките в горния шкаф.

— В страната ли? — пожела да узнае тя и сбърчи вежди към бутилката американско уиски, която се беше озовала в ръцете му. — Не зная. Има по една къща в Киото и в Токио, плюс две офис сгради в Хонконг. Сега може и да са повече, но, както вече споменах, не съм говорила с него от години.

— Той ти е съобщил къде крие сабите — поклати глава Шон, отвори бутилката и отпи една голяма глътка. — Казваш ми къде са и се връщаш към нормалния си живот.

— Не зная къде са — отвърна с гримаса тя. Той се настани до нея и й поднесе бутилката. — Не, благодаря. Не употребявам алкохол.

— Това не е алкохол, момиче — поклати глава той и отпи още една глътка. — Това е течна ирландска магия. Може би малко уиски ще ти помогне да разсечеш част от хилядите възли, в които си се оплела.

Тя извърна глава към прозореца и констатира, че слънцето вече е изгряло над близките покриви.

— Бих предпочела кафе.

— Мислех, че дамите от Изтока като теб пият чай — отбеляза той.

— Стереотипно мислене, мистър Дилейни — отвърна тя и размаха пръст пред лицето му. — Точно като твърдението, че всеки ирландец е пияница.

— Но то е вярно — възрази Шон и надигна бутилката в шеговит тост. — Всеки ирландец е пияница.

Меко отбеляза, че нивото на течността вече беше намаляло с една трета. Дали този човек не е решил да се напие? Мили боже! Как така изведнъж се озовах в къщата на баща ми в компанията на някакъв философски настроен похитител, който се налива с уиски още от осем сутринта?! Ако не беше толкова разтревожена от начина, по който писмото на баща й я беше замесило в тази бъркотия, ситуацията със сигурност щеше да й се стори абсурдна. Извърна се към Шон — точно навреме, за да зърне нещо ужасно в очите му.

— Може би трябва да поогледам още малко — надигна се тя.

— Престани да подскачаш — въздъхна Шон. — Заедно ще измислим както да правим по-нататък.

— Ние не сме заедно в това! — отсече тя, внезапно разгневена от факта, че си беше позволила да го съжали. — Вие сте престъпникът, а аз съм жертвата. Вие ще влезете в затвора, а аз ще свидетелствам на делото ви. Хората ще изпитат съжаление към мен, а не към вас. Знаете ли колко трудно ще си намерите работа с присъда за углавно престъпление?

— Няма да има дело, на което да свидетелстваш — промърмори той и отново надигна бутилката. — Ако ме хванат, отивам директно в затвора. Където ми е мястото.

Меко окончателно се обърка.

— Причинявате ми всичко това, защото искате да влезете в затвора?!

— Правя го заради една прекрасна дама, която умря пред очите ми. Името й е Танг Куей-фей. — Очите му за миг се спряха върху лицето й — Познаваш ли я?

Вече е почти пиян, помисли си Меко, поклащайки глава.

— Тя умря, защищавайки единствено нещо, което имаше значение за нея. А аз й бях обещал да я закрилям и пазя. Дори й попречих да предаде генерала. — Шон се изсмя, вероятно на себе си, а след това отпи още малко и отново й подаде бутилката. — Сигурна ли си, че не искаш една малка глътчица? Струваш ми се доста бледа.

— Не, благодаря. — Меко не разбираше нищичко от това, което чува, на й се стори разумно да го поощрява да говори. — Този генерал… За него ли работите?

— Генерал Калън Грейди, известен като „Уставния“ — пусна крива усмивка Шон. — Отговаря за тайните операции на американската армия в страната и чужбина. Звучи доста внушително, нали? Но ти не казвай на никого, защото това е поверителна информация.

Тя направи опит да си представи ирландеца като военен, но не успя.

— А вие изпълнявате тайни операции за този човек?

— Той не е човек, а машина. Най-хладнокръвният мръсник на света. Да, работех за него. — Шон избърса устата си с длан и продължи: — Той използва мен и моите племенници, за да подмами Танг. — Очите му се заковаха върху бутилката. — Куей-фей умря заради Грейди. Заради фикс идеите му по отношение на Танг и Шандиан.

Бавно и постепенно, Меко започна да схваща смисъла на думите му.

— Но ако този генерал Грейди е виновен за смъртта на жената, вие защо работите за него? — попита тя.

— Вече не работя за него. Сам ще открия мечовете, които са ключът към контрола над Шандиан. И той знае това не по-зле от мен. — Шон се приведе напред, в очите му проблесна злоба. — А когато ги намеря, ще ги унищожа в някоя пещ за претопяване! Пък после ще видим как всемогъщият генерал Грейди ще остане в списъка на кандидатите за Съвета на началник–щабовете!

— Разбирам. — Кратките изблици на ярост у събеседника й я плашеха, но именно те даваха отговор на въпроса защо той е замесен във всичко това. — А вярвате ли, че ще успеете да си простите, след като претопите мечовете и съсипете кариерата на генерала?

Шон отскочи назад толкова рязко, че почти се преобърна заедно със стола си.

— Ти нямаш представа за какво говориш!

— Така ли? Струва ми се, че е съвсем просто. Вие сте обещал закрила на Куей-фей, но не сте изпълнили това обещание, Шон. — Тя отметна глава. — А това ви прави еднакво отговорен. Това, което се опитвате да направите в момента, с един ирационален отговор на вашето участие в тези престъпления и на личната ви вина за смъртта й.

Той понечи да каже нещо, но после само поклати глава.

— Ти си едно много схватливо момиче.

— Вече ви казах, че не съм момиче. — Усетила психологическото си предимство, Меко грабна бутилката от ръцете му и изля съдържанието й в умивалника. — Това ви беше повече от достатъчно.

— Хей, какво правиш? — извика той и скочи на крака, но само за да види как последните капки уиски изчезват в канала. — Много добре! Значи ще си взема друга бутилка от запасите на баща ти!

— Това няма да стане! — отсече тя и се изпречи на пътя му. — Ние с вас ще си тръгнем от това място, а след това аз ще ви отведа където пожелаете. Имате нужда от помощ, Шон.

След тези думи го хвана за ръката и го повече като слепец към предната част на къщата. Той не направи опит да я спре и дори потърка с палец опакото на дланта й.

Емоционален жест, който я накара отново да се притесни.

— По-добре отново да карам аз — подхвърли тя.

Той спря на място, но не й подаде ключовете.

— Имаш доста яки нерви за едно дребно момиченце — изфъфли.

— Но не и вие! — предизвикателно го изгледа Меко. — Колкото и да се наливате, няма да получите опрощение: — Помисли за баща си и добави: — Сърцето ви е единственото място, където ще го намерите.

Последва нещо, което се случи толкова бързо, че тя нямаше време да реагира.

Както гледаше надолу към сплетените им ръце, Шон изведнъж я грабна и я вдигна на нивото на очите си.

— Мислиш, че ме познаваш, а? — изръмжа той и здраво я притисна към себе си. — Но всъщност не знаеш нищо за мен! Мога да направя с теб, каквото си поискам. Аз съм опасен човек!

Тя някак си успя да си придаде развеселено изражение.

— Вие сте пиян, мистър Дилейни. А сега ви моля да…

Останалата част от изречението потъна в гърлото й, тъй като Шон впи устни в нейните.

Той ме целува!

Дъхът му миришеше на уиски и гняв, между които се промъкваше нещо по-отчаяно. Меко би трябвало да го удари с юмрук, да стисне устните си или да реагира по някакъв друг начин. Но в главата й се въртеше само една мисъл — да издържи.

— Исусе Христе! — вдигна глава той. — Ти имаш греховна уста!

— Недейте да…

Той отново я целуна, а след това я пренесе върху нещо, покрито с прашна хартия, и се отпусна с цялата си тежест върху нея. Тя усети с гърба си твърдата повърхност на покритата маса и инстинктивно се вкопчи в сакото му — като удавник, който не може да си поеме дъх, неспособен да мисли.

Не! Не и тук, в тази къща!

Отблъсна го с цялата сила на тялото си и той падна от масата. Тътенът от съприкосновението му с пода я накара отчаяно да задраска с ръце и крака, за да се изправи. Даде си сметка, че той не се движи едва когато стигна до далечния край на коридора.

— Имаш маниерите на свиня! — изсъска на японски тя, ослуша се, но не долови никакъв отговор. Това я принуди да премине на английски. — Чуваш ли?

Шон лежеше неподвижен на мястото, където беше паднал.

— Мистър Дилейни? — подвикна тя и направи няколко крачки обратно.

Той не помръдваше.

Меко внимателно пристъпи към него и видя затворените му очи и зейналата уста.

— О, не!

Бързо коленичи до него и подложи длан под главата му. Кръв нямаше, но на тила му се оформяше сериозен оток.

Той промърмори нещо, после бавното му дишане премина в тихо похъркване.

Меко седна на петите си и поклати глава.

— За пръв път след седем години получавам истинска целувка, а аз взех, че го нокаутирах! Е, преди това той ме похити.

Извади ключовете от джоба му и се насочи към паркирания отвън мерцедес. Извади джиесема от жабката и набра 911. Но в момента, в който насреща прозвуча гласът на дежурния оператор, тя погледна към къщата, изруга и натисна бутона за прекъсване на разговора.

Той не е престъпник! Изпусна въздуха от гърдите си и набра жената, която я беше потърсила във връзка със сабите.

— Ало?

— Ало, мис Сен Шарл? Обажда ви се Камеко Саюра. Може и да не повярвате, но имам нужда от помощта ви. — Описа с няколко думи историята със странното си отвличане и поясни: — Мистър Дилейни спомена името Танг. Искам да разбера дали той поддържа някакви връзки с вас или със съпруга ви?

— Шон Дилейни е армейски полковник в оставка, но според мен се е забъркал в нещо — отвърна сконфузено Вал. — Мис Саюра, аз…

— Меко, моля.

— Добре, Меко. Съпругът ми предлага да се свържем с шефовете на полковник Дилейни, вместо да търсим полицията. Разбира се, ако вие нямате нищо против. Но предвид операцията, в която е замесен, може би ще е по-добре да предадем нещата в техни ръце. — Вал замълча за момент, после съчувствено добави: — Давам си сметка какво сте преживяла, но армията със сигурност ще прояви желание да ви компенсира по някакъв начин.

— Не се нуждая от нищо — поклати глава Меко. — Но за разлика от мен, мистър Дилейни се нуждае от медицинска помощ, а може би и продължително лечение. — Тя се съгласи Вал да уведоми компетентните органи, а след това добави, че ще остане при него до тяхната поява.

Може би има мозъчно сътресение, помисли си тя, докато крачеше обратно към къщата. Беше постъпила правилно. Или би била, ако мъжът продължаваше да лежи на пода, където го беше оставила.

Но Шон Дилейни не беше нито там, нито на друго място в къщата. Просто се беше изпарил.

13.

Когато кацнаха на летище Сан Франциско, Рейвън вече беше взела решение да провали плановете на Калън, но все още се колебаеше по каква причина — отстраняването й от операцията или бременността.

Аз съм уволнена и ние трябва да се оженим, мрачно си помисли тя. Ще я видим тая работа!

— Дори от разстояние чувам въртенето на онези малки колелца в главата ти — обади се той. — Но аз възнамерявам лично да те кача на самолета за Париж, който вече те чака.

— Не можеш да ме принудиш! — тръсна глава тя.

— Ти си армейски офицер, отклонил се по време на служба — напомни й той. — И това ми дава доста широки права.

Тя сведе поглед към кичурчето коса, което въртеше между пръстите си.

— Аз съм знаменитост. Достатъчно е само да се разпищя, за да събера всички репортери наоколо. Буквално виждам заглавията на първите страници, третиращи темата за начина, по който армията провежда своите операции под прикритие.

— А пък аз просто ще затворя летището — леко се усмихна той.

— Няма да го направиш, Калън! — рязко отвърна тя и вдигна глава да го погледне. — Защо ми причиняваш това точно сега, когато сме на път да заковем мръсника? От години чакам този момент!

— Ти си свърши работата. Ролята ти приключи.

Тя кръстоса крак върху крак и заби поглед в лицето му.

— Никога няма да се омъжа за теб! Дори и да останеш последният мъж на земята!

Той дори не мигна.

— По-късно ще поговорим по този въпрос.

— Говоря сериозно! — почти извика тя. Буквално не можеше да понася каменната му физиономия. — За нищо на света няма да се обвържа с човек, който си въобразява, че може да управлява живота ми!

— Нашето бебче се нуждае от двама родители — приведе се над нея той. — Мама и татко.

— Аз мога да му осигуря всичко, от което се нуждае, при това изработено от 24-каратово злато! — показа му зъбите си тя. — А татковците не са чак толкова скъпи. Не и когато мамата изглежда като мен!

Това изявление явно се отрази на неговата невъзмутимост, но в следващия миг очите му отново се сведоха към рапорта, който държеше в ръце.

— Ако това те прави щастлива, аз нямам нищо против този начин на мислене, скъпа.

Беше убеден, че я държи в ръцете си. Мъжката злоба не познава граници. Тя понечи да му го каже, но в същия момент самолетът плавно докосна пистата, отстъпвайки място на други приоритети.

Приоритет номер едно: няма да се върна в Париж!

Изобщо не се притесняваше от пълния провал на досегашните опити да му се измъква от летищата, въпреки че до този момент резултатът беше 2:0 в негова полза. Просто трябваше да се преструва, че се примирява с плановете му, а след това да измисли начин да пропусне полета за Париж.

Въпросът е каква сигурност предлагат тези багажни отделения, помисли си тя.

— Добре дошли в Сан Франциско, приятели — обяви с напрегнат глас пилотът. — Вече можете да се насочите към предната част на самолета.

— Проблем — промърмори Калън, скочи на крака и посегна към куфарчето си. Но още преди да извади пистолета, в кабината се появиха трима много едри азиатци. Единият от тях държеше пилота пред себе си, използвайки го като щит. Вторият притискаше дулото на пистолета си под брадичката му.

— Вие ще дойдете с нас — обяви с любезен тон онзи с пистолета. — В противен случай мозъкът на този човек ще излети през темето му.

— Ще направя всичко, което искате — отвърна Калън. — Но преди това пуснете жената и пилота.

Любезният му се усмихна.

— Нашият господар желае да ви види и двамата. Хайде, тръгвайте!

Рейвън се възползва от възможността да измъкне от чантичката си малко флаконче и тънко шило, които светкавично изчезнаха под ръкавите й. Но нямаше как да подаде острието на Калън, тъй като третият азиатец, също с пистолет в ръка, застана между тях в момента, в който Калън направи крачка към изхода.

— Съжалявам, Сара — обърна се за миг той. — Нещата от Владивосток май се повтарят.

— Очаквах да го кажеш. — Владивосток беше най-успешната им съвместна операция, по време на която бяха прибягнали до крайно необичайни средства, за да измъкнат от лапите на властите един свален пилот на разузнавателен самолет. В главата й моментално изплуваха кодовите фрази, които бяха използвали тогава. — Какъв е смисъла, Калън?

— За теб — около шест — отвърна той и изпъшка от тежкия удар в гърба, който му нанесе горилата зад него. — Излизаш навън, прибираш си багажа и кротко си тръгваш.

Това означаваше, че задачата й е да обезвреди човека зад гърба си и да изчезне заедно с пилота.

— Калън…

— Обичам те, Сара.

Това не беше никакъв код. Вече наближаваха долния край на стълбичката. Леко движение на ръцете освободи флакончето и шилото, които се озоваха между пръстите й. Той погледна назад и тя леко кимна с глава.

После Калън изведнъж се спъна и политна към мъжа пред себе си — онзи с пистолета. Едрото му тяло се блъсна в страничния парапет. Горилата между тях рязко се обърна.

— Здрасти — любезно поздрави Рейвън, насочи флакончето с парфюм в очите му, а шилото резна пръстите, които държаха оръжието.

— Само не пипай най-прочутия модел на света!

Онзи изкрещя, изпусна оръжието и вдигна длан към очите си. Тя улови пистолета му във въздуха и грабна ръката на пилота, когото Калън беше блъснал в нейна посока.

— Сега! — изкрещя той и блъсна третата горила надолу по стълбите.

— Дръж се за мен, скачаме! — обяви на пилота Рейвън. В същата секунда прескочи парапета и полетя към бетонната настилка, без да изпуска ръката му. Преодолявайки без проблем разстоянието, което беше малко повече от метър, те светкавично се претърколиха под стълбата, която беше единственото прикритие наоколо.

Екнаха изстрели, но Рейвън вече дърпаше пилота към прикритието на фюзелажа. Там спря за миг и очите й бързо обходиха пистата. Към тях се придвижваше натоварен с багаж мотокар. Пилотът също го зърна, хвана я за ръката и двамата се втурнаха към него. Куршумите рикошираха в пистата около тях, но те успяха да настигнат мотокара и да скочат на платформата му. Рейвън извика на водача да обърне и да се насочи към близкия хангар.

— Какво правиш? — извика пилотът, след като двамата отново скочиха на бетона в близост до някакъв празен самолет.

Рейвън само поклати глава и махна човека зад кормилото.

— Бягай! Изчезвай от тук!

Наложи се да заобиколи самолета още веднъж, прехвърляйки се от едно прикритие на друго. Стрелбата спря, но една дълга черна лимузина се появи направо на пистата. Дочу гласът на Жихан в момента, в който стигна до опашката на самолета.

— … знаете, генерал Грейди. Къде е тя?

Мълчанието на Калън беше последвано от къса лаеща заповед на китайски, а след това се разнесе тежък удар — като от приклад върху човешка плът. Рейвън го видя да пада и понечи да се затича натам, но после видя половин дузина мъже, които бяха заобиколили Калън и Жихан.

— Пренесете го в колата!

Тя се отдръпна назад и огледа околността. На около триста метра от себе си видя някакъв празен пикап, вероятно на хората от поддръжката. Нямаше друг начин, освен да се задоволи с него.

След известно време успя да се добере до пикапа и безшумно отвори дясната врата. Минута по-късно опря двете оголени жички на запалването и моторът заработи. Колата на Жихан вече се насочваше с висока скорост към най-близкия изход.

— О, не, това няма да стане! — промърмори тя, включи на скорост и натисна газта до дупка. — Дръж се, Калън. Дръж се!

— Вече работиш? — подхвърли Вал, докато влизаше в кабинета на мъжа си с табла в ръце. Наоколо цареше пълен безпорядък, но тя знаеше че това ще се промени едва след като той приключи с новата компютърна схема, която разработваше. — Това ли са материалите, които ти изпрати Рейвън?

— Да. Сверявам финансовите резултати на Дай с данните, които й е предал полковник Дилейни. — Ръката му разсеяно пое чашата чай, тялото му за момент се отпусна назад. — Все още ли нямаме нищо от Шон в Сан Франциско?

— Не. Камеко ми се обади от хотела си. Твърди, че просто се е разтопил във въздуха. — Вал се втренчи в екрана и сбърчи вежди. — Това ми се струва доста странно за краен резултат. — Пръстът й се насочи към групичка двойни числа, излизащи извън колоната.

— По всичко личи, че Дай използва двойно счетоводство — кимна той. — Като всеки завършен престъпник.

— Не, не, имам предвид самите числа. Не ти ли изглеждат странно? — Вал се наведе и освети едно двойно число, което прехвърли в отделно прозорче. — Виж това: 2 500 005, а под него 5 000 052. Те са огледални едно спрямо друго. — След това освети друга подобна група и я подложи на същата обработка: — Ето и тези — 1 000 005 и 5 000 001… — Замълча за момент, проучвайки и останалите данни. — Това не може да е случайно: първата серия завършва на пет, а втората започва с пет.

— Вероятно си права, но срещу всяко вписване има списък с различни операции, използвани за счетоводни референции. Те са обозначени с произволни кодове и отразяват най-различни неща: постъпващи и изходящи плащания, режийни разноски, поддръжка… — Жиан-Шан отмести чашата и закова поглед в екрана: — „Саюра Ентърпрайсиз — 3 000 005 и 5 000 003.“ Датирани няколко дни след смъртта на Такеши.

— Колко би поискал професионален убиец за отстраняването на важна личност като Саюра? — тихо подхвърли Вал.

— Актуалните тарифи за професионален удар са някъде около триста хиляди американски долара — отвърна Жиан-Шан и се зае да разделя всички вписвания. — Сервиз „Куон-Фу“, химическо чистене „Бао-Де“, ресторанти от веригата „Мин Хоа“… Всички в рамките на миналата година.

Тя издаде тих звук на разочарование.

— Ако някой от собствениците или управителите на тези бизнеси е бил убит горе-долу по същото време…

— Ще имаме доказателства, че са били потърсени услугите на наемен убиец — довърши вместо нея Жиан–Шан. — Мисля, че се досещам какво означават петиците — те са символ от китайската митология, обозначаващ половината път между небето и земята.

— Доколкото си спомням, всички уважаващи себе си убийци искат в аванс половината от уговорената сума, а останалата част получават след изпълнението на поръчката. — В гласа на Вал се долови отвращение. — Защо хората на Калън са пропуснали това, Жиан? Ние го засякохме, въпреки че не сме експерти.

— Не знам. В момента ме тревожи ей това. — Извади на екрана последната двойна отметка, според която са били платени повече от два милиона долара. Редом със сумата бяха маркирани две фирми, кодирани като компании за поддръжка на жилища. — „Синг Гардънс“ и „Леонг Факторис“. Според мен могат да бъдат само фасада за клановете Он Леонг и Хип Сингс.

— Калън спомена, че Жихан е бил привикан на нещо като среща на високо равнище в Сан Франциско, на която със сигурност се е срещнал с лидерите на тези два клана.

— Не е отишъл да се срещне с тях, а да ги ликвидира — поклати глава Жиан и посегна към телефона, който настоятелно звънеше. — Ало?

Няма да го убият веднага. Първо ще го подложат на разпит, а след това може би ще го оставят жив за евентуална размяна.

Беше рисковано да се държи на три коли след тях, но трябваше да се примири, защото не искаше онези в лимузината да забележат, че някой ги следи. Не й беше лесно да потисне желанието си да ги връхлети изотзад и да ги размаже. Успя да го стори благодарение на представата, че Калън може би лежи в безсъзнание, заобиколен от внушителна бройка бандити. Не помагаше и мисълта, че единственото й оръжие беше малкото остро шило.

Зад теб съм, любов. Дръж се!

Последва колата из тесните улички на Китайския квартал, където уличните продавачи вече разпъваха сергиите, отрупани с ярко оцветени сувенири. Неволно се запита докъде се простират пипалата на Дай в тази част на града, но не забравяше, че неговите съгледвачи могат да бъдат навсякъде. За късмет пикапът, който беше откраднала, нямаше никакви реклами или други отличителни белези, които да привличат вниманието.

— Добре, юнаци! — изръмжа под нос тя. — Да видим къде ще откарате бащата на моето детенце!

Напуснаха търговската зона и навлязоха в по-старата част, населена предимно с имигранти. Тук колите рязко намаляха и тя беше принудена да увеличи дистанцията. В един момент лимузината на Жихан направи неочакван завой и изчезна от погледа й.

— По дяволите! — изсъска Рейвън и натисна газта. — Няма да те изпусна!

Отначало й се стори, че се е случило именно това. Плъзгайки се бавно напред, за да оглежда пресечките, тя чуваше само тихия звън на китайските украшения, увиснали от вторите етажи. После извърна глава, доловила проскърцването на някаква автоматика, и видя как габаритите на черната лимузина изчезват зад огромна гаражна врата.

— Пипнах те!

Плъзна се покрай стария склад и спря на две преки по-нататък с намерението да огледа района. Повечето от старите сгради бяха с промишлено предназначение — главно цехове и складове. Нямаше никакъв трафик, а по улиците не се виждаше жива душа. Краткото претърсване на купето й донесе бейзболна шапка с логото на „Четиридесет и деветите“ и тъмносиньо яке.

— Супер! — Прибра косата си и я натика под шапката, а след това навлече и якето. — Сега ми липсва само един пищов!

За съжаление нямаше откъде да се сдобие с оръжие и трябваше да разчита единствено на своята изобретателност и на малкото хладно оръжие.

Пое предпазливо напред, придържайки се в близост до стените. По диагонал срещу склада на Жихан имаше някаква изоставена бензиностанция, край която се виждаше телефонна кабина.

— Моля те да работиш! — прошепна тя, докато заобикаляше бензиностанцията. Късметът отново беше на нейна страна. Свали слушалката и чу сигнала за свободно още преди да я приближи до ухото си. — Йес!

Най-напред набра спешният номер, който й беше дал Калън. Насреща вдигнаха веднага.

— Хаят, обажда се Рейвън. Къде сте?

— Току-що пристигнахме и закусваме на пристана. Какво се е случило, майоре?

— Имаме проблеми — отвърна тя, запозна го набързо с развоя на събитията и му продиктува адреса на склада. — Трябва ми екип за освобождаването на Калън, веднага!

— Залавям се за работа. Задръж така, капитан Оливър иска да говори с теб.

Настъпи кратка пауза, после в слушалката се появи гласът на Брук.

— На мястото ли си, майоре?

— Разбира се, че съм на мястото! — почти изкрещя Рейвън. — И няма да мръдна от тук, докато не го измъкнем!

— Много добре. След десет минути сме при теб. Не предприемай нищо, преди да пристигнем. — Телефонът млъкна.

— Ама разбира се, заповядай! — изръмжа Рейвън и затръшна слушалката.

Десетте минути й се сториха цяла вечност. Не посмя да се приближи към сградата, сама и без оръжие. Вместо това седна на бетона и опря глава на стената.

— Това ще провали цялата операция, а той наистина ще побеснее.

Нахлуването на спасителния екип означаваше само едно — арест на Дай и хората му по обвинение в отвличане, което лесно ще падне в съда. Почти чуваше пледоарията на скъпоплатения адвокат, който обвинява Калън и Рейвън в незаконно овладяване на частния самолет на Дай. Откриването на доказателства за участието на Жихан в убийствата беше толкова вероятно, колкото оцеляването на купчинка сняг в ада. Освен ако…

Тя скочи, върна се в кабината и набра номера на Жиан-Шан в Ню Орлиънс.

— Джей, Рейвън е — извика в слушалката тя, когато насреща вдигнаха.

— Рейвън! Слава богу! Къде си?

— В Сан Франциско. И съм затънала до гуша! — Очите й се насочиха към склада оттатък улицата. — Нападнаха ни на летището. Аз успях да се измъкна, но заловиха Калън. Преди да организирам освобождаването му искам да зная дали откри някакви улики в компютърните данни.

— Сама ли си? — попита той.

— Да. Защо?

— Трябва да ти обясня нещо, при това веднага.

Рейвън мълчаливо изслуша информацията за странните счетоводни операции, после сърцето й се сви.

— Това означава, че Жихан е Лотос! — прошепна тя.

— По всичко личи, че е така, но все още не можем да бъдем сигурни — мрачно отвърна Жиан-Шан. — Кой е работил по тези файлове преди мен, Рейвън?

— Хаят — отвърна тя, после затвори очи и горчиво промълви: — Мили Боже! Току-що му разказах всичко! Трябва да предупредя Брук. А ти не мърдай от телефона, Джей! Пак ще ти звънна, чао. — Прекъсна връзката и се опита да разсъждава.

— Майор Сара Равенович?

От двете страни на кабината се бяха изправили двама цивилни агенти на ОКР с пистолети в ръце. Зад тях се появи фигурата на Брук и тя изпусна въздишка на облекчение.

— Аз съм — отвърна тя. — Много се радвам да ви видя, момчета! — Огледа се наоколо и бързо попита: — Но къде е Хаят? Къде са хората от екипа?

— Майор Равенович, арестувам ви за нарушение на член осемдесет и пет и осемдесет и шест от Военния наказателен кодекс — обяви по-високият от агентите, докато колегата му й слагаше белезниците. — Обвинена сте в заговор за отвличане и незаконно задържане на старши офицер. Имате право да мълчите и да потърсите услугите на адвокат.

— Отвличане?! — смаяно попита Рейвън и спря поглед върху Брук. — Какво става?

— Хаят разговаря с генерала пет минути, преди да се обадиш — отвърна капитанът и иронично добави: — Но опитът ти все пак си го биваше.

— Какви ги дрънкаш? — изкрещя Рейвън и понечи да се втурне към нея, но белезниците бяха стегнати здраво — също като ръцете, които я държаха. — Калън е ей там, в онзи склад! Хаят е предателят!

— Мисля, че това по-скоро си ти, майоре — Брук й обърна гръб и сухо добави: — Отведете я!

Калън се върна в съзнание още в колата, но остана неподвижен с надеждата да чуе заповедите на Жихан.

— Този тук е генерал — долетя гласът му. — Това означава, че тялото не бива да бъде открито, ясно?

— Можем да го хвърлим в залива — обади се друг глас. — Но какво ще правим с жената?

Жихан издаде нещо като ръмжане.

— Много скоро ще ми падне в ръчичките!

Надявай се, помисли Калън, докато го смъкваха от колата. Ролята на изпаднал в безсъзнание човек стана доста трудна за изпълнение, особено след като го захвърлиха на студения цимент и го сритаха в ребрата.

— Оставете го на мен! — заповяда Жихан.

Калън нямаше достатъчно време да се стегне, преди ледената вода да се плисне в лицето му. Два чифта груби ръце го подхванаха под мишниците и го изправиха на колене. Той се закашля, но някой го сграбчи за косата и вдигна главата му нагоре.

— Добро утро, генерал Грейди — изръмжа синът на Дай, докато бършеше ръцете си с копринена кърпичка. — Бях доста изненадан, когато разбрах кой сте. Нима човек с вашия статут може да работи като оперативен агент? Армията трябва да е сериозно закъсала за кадри, а?

Калън не отговори.

— Не си настроен много приятелски, но това ще се промени — заряза любезния тон Жихан и кимна на хората си, които го помъкнаха към близкия стол с твърда облегалка. — Говори се, че си бил доста брутален при преследването на нашите хора.

Калън изсумтя, усетил здравото въже, което залепи ръцете му към тялото.

— Още ли нямаш какво да кажеш? Жалко. — Жихан се обърна към някакъв тип, който се приближи към него с джиесем в ръка и подхвърли няколко думи, изречени твърде бързо, за да бъдат разбрани. — О, прекрасно! Оказа се, че имаме посетители. Приятелката ти Рейвън току-що е била арестувана.

— Това са пълни глупости! — не успя да се овладее Калън.

— Страхувам се, че е господинът има право, шефе — обади се Хаят, появил се изневиделица в помещението. Пистолетът му беше насочен в гърдите на Брук. — Признавам, че съм дълбоко смаян от това, на което е способна една ревнива жена. Присъстващата тук капитан Оливър беше толкова решена да закове Рейвън на всяка цена, че буквално си изгуби ума.

Брук се завъртя и го заплю в лицето.

— Мръсен язовец!

— Това не беше много любезно — направи гримаса Хаят и стовари ръкохватката на пистолета си в лицето й. Жената рухна на пода. — Завържете я заедно с него!

Калън го гледаше, без да мигне.

— Добър си, Смит — промърмори той. — Изобщо не подозирах, че може да си ти.

— Че как да ме подозираш? — ухили се компютърния спец. — Хората като мен са невидими! Но именно по тази причина те прекарват златните си години в Тропиците, при това като милионери!

Хората на Жихан завързаха Брук за друг стол и я залепиха гръб в гръб с генерала.

— Не би могъл да изпратиш втория екип при онази атака срещу храма — поклати глава Калън. — По онова време беше само един обикновен чиновник.

— Чиновник в отдела за управление на ресурсите — поправи го Хаят и отново се засмя.

— Току-що си спечели доживотна присъда в Ливънуърт — прошепна Брук и изплю кръвта от устата си.

— Няма такова нещо. След като приключим тук, аз се прибирам във Вашингтон, а вие двамата ще бъдете включени в списъка на изчезнали хора. Никой няма да разбере, че аз съм отговорен за каквото и да било. — Усмихна се на Калън и добави: — Е, Рейвън със сигурност ще се досети, но кой би повярвал на един дезертьор? — Насочи пистолета си в главата му и подхвърли към Брук: — Капитане, нещо да кажеш на шефа, преди да му пръсна мозъка?

— Не — вдигна ръка Жихан. — Първо ще бъдат разпитани от моите хора, които след това ще се погрижат и за останалото.

— Защо сам не свършиш работата, както го направи с Ганжи и Порша? — изгледа го с презрение Калън.

— Ти не си достоен дори да произнасяш името му! Аз обичах брат си, а онзи, който го уби, ще страда много дълго, преди да умре!

— Наистина ли не си в течение? — подхвърли Калън. Искаше да се изсмее, но устата го болеше твърде много. — Наел си убиецът, който ликвидира собственият ти брат! На местопрестъплението е оставил визитката си — един цвят на лотос, точно до тялото на Порша.

— Лъжеш!

— Снимките от местопрестъплението са в куфарчето ми, можеш да ги прегледаш.

Жихан отново го удари и изкрещя нещо, което Калън така и не чу, защото изгуби съзнание.

— Майоре.

Рейвън протегна ръце и военният полицай свали белезниците й.

— Там ли е командирът на базата? — попита тя, кимайки към стаята за разпит.

— Не само командирът, но и всички останали важни клечки в околността — кимна полицаят и любопитно добави: — Какво сте извършила? Да не сте се опитали да отвлечете Колин Пауъл?

— Не, това е планирано за следващата седмица. — Рейвън тикна шапката си под мишница и опъна униформеното яке, с което я бяха снабдили от армейския склад. — Как изглеждам?

— Като един постер, който съм залепил на вратата на шкафчето си — отвърна полицаят, отвори вратата и се отдръпна встрани. — Майор Равенович, сър.

Рейвън влезе, спря на три метра от дългата заседателна маса и застана мирно.

— Майор Сара Равенович се явява по ваша заповед, сър — уставно се представи тя.

— Свободно, майоре — мрачно я изгледа генерал Екард. — Радвам се, че се отбихте да ни видите след дългата си ваканция. Омръзна ли ви да се препичате на слънце по европейските плажове?

Освен генерала, около масата бяха насядали четирима полковника и още половин дузина офицери с по-нисък чин. Никой не изглеждаше щастлив. Ролята на съдебен секретар се изпълняваше от един волнонаемен.

— Настоящото специално изслушване се провежда от временното командване на военна база Оукланд, Калифорния, съгласно издадената на 15 март заповед 973 на Военния съд по обвинение срещу Равенович, Сара Дж. — майор от армията на САЩ, на служба в Централното управление на военното разузнаване.

Започва се, изпусна въздуха от гърдите си Сара.

— На 8 декември 1995 г. или в дните около тази дата, майор Сара Джейн Равенович, зачислена към Трети специален отряд на ОКР, подразделение Вашингтон, напуска без разрешение своето местоназначение в държавата Китай с намерението да прекрати за постоянно службата си в армията.

Изречено по този начин, провинението изглежда доста сериозно, помисли си тя, усети хладните тръпки по гърба си и най-после проумя какво трябва да направи. Става въпрос за живота му, който няма как да спася по друг начин.

— Това извънредно заседание се провежда под ръководството на генерал Уилям Т. Екард, военен съдия към 17-ти оперативен отдел на ОКР на Тихоокеанската дивизия. Участници в него са офицери от Главния военен инспекторат на споменатата дивизия. Изслушването започва по заповед на генерал Екард.

Очите на всички присъстващи бяха заковани в нея. Като нищо ще преметнат примката през някоя от старите греди на тавана, помисли си тя.

— Преди всичко искам да зная какво търсите в тази страна, майоре. Имам предвид факта, че в продължение на седем години не сте се завръщала тук и успешно сте избягвали опитите да бъдете екстрадирана. Но ако желаете, можете да си спестите отговора, докато не бъдете изправена пред военен съд.

Запазвайки безизразното изражение на лицето си, тя гледаше американското знаме и бойния флаг на дивизията, заковани на стената над главите им.

— Ще ми разрешите ли да говоря свободно, сър?

— Това е само изслушване, майоре — преплете пръсти Екард. — То не ви дава право да защищавате своята твърде съмнителна невинност. Единствената причина за свикването му са сериозният характер на твърденията ви и официалният ви рапорт за инцидента с генерал Грейди, които ще ви помоля да повторите пред комисията.

— Слушам, сър. Генерал Грейди беше отвлечен от група въоръжени лица от китайски произход на служба при Дай Жихан, син на Дай Руибан — лидер на един от големите китайски престъпни кланове. Това се случи днес сутринта в седем нула-нула на гражданското летище на Сан Франциско.

— Потвърдено ли е от наши източници? — попита един от полковниците.

— Работим по въпроса, сър — отговори някакъв майор.

Рейвън изчака малко и продължи:

— Последно известната локация на генерал Грейди беше един склад в Китайския квартал — факт, за който докладвах на офицерите, които ме арестуваха. — Очите й се извърнаха към генерала. — Не зная дали е още жив, сър. Но ако не изпратите веднага отряд за неговото освобождаване, той със сигурност ще умре.

— Извинете ме, сър — обади се един от полковниците. — Но офицерът срещу нас е била със статут на дезертьор в продължение на близо осем години. Освен това е обвинена в сътрудничество със споменатите лица от китайски произход. А сега, след като беше заловена, изведнъж ни предлага друга драма. Меко казано, аз силно се съмнявам в мотивите й.

— Преди седем години членовете на моя екип бяха избити до крак, а самата аз бях оставена да умра в онзи изоставен манастир, полковник — хладно го изгледа Рейвън. — Доскоро бях убедена, че армията е отговорна за това, но искам да подчертая, че никога не съм работила за китайците. Но в момента това няма значение. Аз нямам значение. Важното е незабавно да освободим генерал Грейди!

— Нима включвате и себе си? — вдигна вежди Екард. — Млада госпожице, единственото място, на което ще се озовете вие, е арестът, където ще изчакате процеса!

— Това е другата причина да съм тук, сър — отвърна Рейвън, пое дълбоко дъх и добави: — Аз познавам човека, който отвлече генерала, и отлично зная какво се готви да направи с него. Искам да оглавя отряда за неговото освобождаване, за да можем да го пипнем!

Неколцината от офицерите около масата се разсмяха, но генералът вдигна ръка.

— А защо за бога, аз трябва да ви позволя това? — попита той.

— Защото ако го сторите, аз доброволно ще се призная за виновна във всичко, в което ме обвинявате. Освен това няма да пледирам невинна пред военния съд. — Забелязала как очите на генерала се присвиват, тя побърза да добави: — Не блъфирам, сър. Ако имате готов списък с обвиненията срещу мен, ще го подпиша, преди да напусна тази зала.

— Нали разбирате, че ако сторите това, вие се самоосъждате на минимум двадесет и пет години затвор?

Тя кимна. Нейната свобода срещу живота на Калън. Една съвсем достойна сделка.

— Разполагаме с отлични улики срещу вас, майоре — обади се един от офицерите и вдигна папката пред себе си. — Изобщо не се нуждаем от вашите признания.

— Моите уважения, сър, но освен дезертьор, аз съм и международна знаменитост, която винаги привлича вниманието на медиите. Мога да ви демонстрирам, че това наистина е така, но според мен армията не заслужава срама и униженията, свързани с един шумен публичен процес.

— Изнудването ме отвращава и гневи, майоре — сбърчи вежди генералът. — Имайте го предвид.

— И аз не го харесвам, сър. — Очите й бавно обходиха лицата на хората около масата. — Но всички разбирате, че не го правя за себе си, а за генерал Грейди.

— Хм — замисли се Екард. — Кажете ми нещо друго, майоре. Какви се отношенията ви с генерал Грейди?

— Той беше мой надзорник, докато работех в ОКР. А тази сутрин на летището рискува живота си, за да спаси мен и пилота.

Той е мъжът, когото обичам, баща на детето ми. Ако не направиш нищо, наистина ще полудея!

— Всъщност, вие познавате ли Калън Грейди, генерал Екард?

Председателят бавно кимна с глава.

— Работил съм с него по няколко случая, майоре.

— Значи знаете що за човек е той и защо армията не може да си позволи да го загуби. — Тя вирна брадичка и решително добави: — Ние трябва да го спасим, каквото и да ни струва това! Ако не изпратите мен, ще пропилеете най-сериозния си шанс да го видите жив!

— Много добре, майоре — обяви Екард и махна към служебния секретар. — Отбележете, че предавам майор Равенович под попечителството на главния оперативен агент на ОКР и й разрешавам да ръководи акцията по освобождаването на генерал Грейди.

Топката в стомаха й започна да свива размерите си.

— Благодаря ви, сър. Уверявам ви, че няма да съжалявате.

— Вече съжалявам — махна с ръка генералът. — Но искам да сте наясно, че агентите под ваше ръководство ще получават преки заповеди от мен. Ако по време на операцията направите нов опит да дезертирате, ще бъдете разстреляна на място!

14.

— Сега пък в какво си се забъркала, Стреч?

Рейвън вдигна глава от бронежилетката, която подготвяше.

— Конър! — възкликна тя и на лицето й се появи широка усмивка. — Нали трябваше да бъдеш в Чикаго?

— Снощи ме обзеха гадни предчувствия и реших да скоча в самолета — отвърна той и механично провери затвора на една автоматична карабина. — Доколкото съм осведомен, бъркотията е пълна.

— Още не — рече тя, докато дърпаше ципа на жилетката и проверяваше пристягащите колани. — Ще го измъкна.

— Случайно да ти трябва манекен за шоуто?

— Да, стига това да си ти — отвърна тя и му подхвърли друга бронежилетка. — Хайде, обличай се.

Докато Конър се подготвяше, тя продължи да се занимава с пристягащите колани.

— Чух, че си сключила трудна сделка с командването, за да оглавиш този отряд — преднамерено небрежно подхвърли Конър. — Какво им обеща?

— По една голяма снимка с автограф — отвърна тя и му подаде един резервен пълнител. — Мога да те уредя, стига да желаеш.

— Имам чувството, че Калън няма да остане доволен — поклати глава той.

— Сега най-важното е да му спасим живота, ясно?

Останалите от отряда вече чакаха в заседателната зала.

— Осветлението — заповяда Рейвън и един сержант в дъното побърза да загаси лампите и да включи прожекционния апарат. — Това са плановете на склада. Възможностите за достъп са три — чифт идентични портали от север и юг, плюс атриум над централната част. — Пръстът й почука в средата на появилите се върху екрана чертежи. — Пръв влиза екип „Браво“ и заема защитни позиции в тази галерия. Екип „Чарли“ прониква през задния портал и овладява помещението с електрическото захранване. След като осветлението бъде изключено, екип „Алфа“ под мое ръководство прониква през атриума. После се обединяваме за същинската атака.

— План за оттегляне? — попита един от мъжете.

— Първият екип, който открие генерала, веднага се насочва навън. Основният ни приоритет е да го измъкнем на безопасно място. Благодаря, сержант — добави тя и лампите отново светнаха. — Други въпроси?

Един от по-младите командоси вдигна ръка.

— Знаем ли числеността на противника, майоре?

— Петнадесет със сигурност. Но аз очаквам вътре да има още двадесет, а може би и тридесет души. — Тя опря гръб в ръба на катедрата. — Не забравяйте, че тези хора са въоръжени, с голям опит в уличните конфликти и абсолютно непредсказуеми. Трябва да им се отговори с достатъчно сила и огнева мощ, за да успеем да измъкнем генерала. — На вратата се появи друг сержант, който изчака кимането й и направи няколко крачки с лист хартия в ръка. — Според последната, току-що получена информация, в помещението вероятно присъстват капитан Брук Оливър и лейтенант Хаят Смит. Трябва да действаме внимателно, тъй като съществуват подозрения, че поне единият от тях работи за китайците. — Очите й огледаха присъстващите. — Една минута за последна проверка на оборудването и радиостанциите. Тръгваме точно в десет. Конър, ти оставаш с мен.

Рейвън го заведе в склада с мунициите и започна да отделя това, което й беше необходимо: пресовки пластичен експлозив С4, дигитални детонатори, спусъци за дистанционно взривяване, димни гранати. В един момент усети погледа му и вдигна глава.

— Какво?

— Цяла седмица те гледам как обличаш дизайнерски дрехи и си червиш устните — въздъхна той. — Затова ми се струва странно, че поемаш с такава лекота командването на един ударен отряд.

— Трябва да ме видиш как ръководя пресконференция — отвърна тя, дръпна една раница от рафта и започна да я пълни с муниции. — Разбира се, облечена в бански костюм, изработен от мидени черупки.

— Той все още е жив, Стреч — докосна рамото й Конър.

— Знам, чувствам го. Със сигурност щях да усетя, ако нещо… — Поклати глава и не довърши изречението. Не искаше да го довърши.

— Нещата със сигурност ще се развият по най-трудния начин, Конър. Обещай ми, че ако нещо се случи с мен, ти ще го измъкнеш жив.

— Стига да мога — въздъхна Конър и тикна още една пресовка С4 в торбата си. — А после той ще ме застреля, защото съм ти позволил това. Знаеш, че ще го направи.

— Знам — кимна тя, поколеба се за миг и добави: — Ако с мен се случи нещо, предай му, че го обичам. Винаги съм го обичала и положително щях да се омъжа за него. Предай му още, че съжалявам за всичко. — Примигна с клепачи, за да прогони напиращите сълзи. — Ще го направиш ли заради мен?

— Да — тихо отвърна той. — Ще го направя.

Шон се отдръпна от прозорчето на склада и разтърка цицината на тила си. Макар да приличаше на китайска статуетка, Камеко като нищо можеше да му разцепи черепа.

Това е наградата ми, защото целунах едни греховни устни.

Веднага след като се измъкна от „Къщата на деветте дракона“, той осъществи връзка с широката си мрежа от информатори. И много скоро научи, че бившият му шеф е бил отвлечен на летището. Благодарение на дъщерята на Саюра, първоначалният гняв в душата му се превърна в нещо друго. Нещо, което го накара да се насочи към склада на Дай, оформяйки в движение свой план за спасението на Калън.

Ще го измъкна, а след това ще го пребия, обеща сам на себе си той. Но въпросът е как точно ще го измъкна.

Хората на Жихан бяха много добре разпределени на територията на склада. Освен това бяха отлично въоръжени. През едно от прозорчетата успя да зърне за миг Калън в компанията на някаква русокоса жена, след което беше принуден да се отмести, тъй като един от въоръжените мъже се извърна към прозореца.

Очите му се спряха на изоставената бензиностанция оттатък уличното платно.

Дали са изкопали подземните резервоари, или са ги зарязали там?

— Здрасти, Ирландец — прозвуча женски глас и една ръка го потупа по рамото. Той рязко се обърна, озовавайки се очи в очи с Рейвън.

— Вероятно си тук с благотворителна цел.

— Също като теб, момиче — прегърна я той. — Предполагам, че си дошла да измъкнеш онова твърдоглаво копеле.

— Аз обичам това твърдоглаво копеле, освен това си водя и неколцина приятели. — Тя се обърна и махна с ръка. Един тип с позната физиономия се измъкна от прикритието си и тръгна към тях. — Познаваш ли Конър?

— Пили сме по някое питие — отвърна той, докато кимаше на Пери. — Колцина приятели си водиш?

— Дванайсет, разделени на три групи — отвърна Рейвън и кимна към покрива. — Аз мисля да вляза оттам. — Очите й се извърнаха към изоставената бензиностанция оттатък улицата. — Предполагам си мислиш това, което мисля и аз…

— Да, стига все още да са там — кимна Шон.

— Много добре — отвърна Рейвън и смъкна раницата от раменете си. — А сега ме слушай внимателно, за да запомниш какво искам да направите вие двамата с Конър.

— Още коли! — прошепна Брук.

Калън с мъка повдигна отеклите си клепачи. Оцеля без счупени кости след жестокия побой, но болките в подутата челюст бяха толкова силни, че едва успя да отвори устата си.

— Колко са?

— Три. Плътно една до друга.

Той отново опъна въжето, което стягаше китките му. Правеше го упорито и методично през последните два часа. Усети докосването на пръсти, после Брук успя да се вкопчи в него.

— Всичко ще бъде наред, капитане. Ще излезем оттук.

Пропусна да добави, че това може би ще стане в чували за трупове.

— Сър, аз… Искам да се извиня. — Тя също беше бита, гласът й звучеше дрезгаво и приглушено. — Хаят беше прав. Ревнувах я и тази ревност ме заслепяваше. Аз съм причината да се окажем в това положение.

— Няма проблем, Брук — стисна пръстите й той. — Той успя да изиграе всички, включително и мен.

— Не ме разбирате. Исках само да… — Гласът й прекъсна, после премина в шепот: — Заради мен ще умрем. — Закашля се, от гърлото й излетяха странни, някак воднисти звуци. — Много бих искала Конър да е тук. Той винаги измисля нещо смешно. — После пръстите й застинаха върху въжето. — От колите слизат още хора. Двама възрастни и седем главорези!

Главатарите на клана с охраната си.

Той напрегна мускули и усети как въжето леко поддава. Изви глава и успя да зърне изтънялата му част, получила се в резултат на дълго и търпеливо търкане върху леко изпъкналата главичка на винта върху една от сглобките. Брук беше завързана със същото въже и опъваше откъм своята страна.

— Започвай да клатиш стола си, капитане.

Подновиха усилията си, опитвайки да действат в синхрон. По пода се посипаха ситни парченца коноп. Въжето болезнено се впи в китките му, но той не обръщаше внимание на малките капчици кръв. Сценарият започваше да се оформя в главата му. Лотос ще ликвидира първо главатарите, а после ще се появи тук, за да убие и тях.

До слуха му долетя лек тътен и той вдигна глава към матираните стъкла на атриума. От него безшумно се спускаха облечени в черно фигури с маски на лицата, увиснали на дълги въжета.

— На дванайсет от теб, вдясно! — прошепна на Брук той, забелязал двама от главорезите на Жихан, които излязоха от офиса и се насочиха към тях. Усети как Брук се обръща, а после главата й клюмва.

— О, мамка му!

— Готов ли си говориш? — попита единият от мъжете, който спря пред него, разтърквайки ожулените си кокалчета. Другият се изправи срещу Брук.

В следващата секунда една от черните фигури се стовари отгоре му и го повали на циментовия под, приспан от силен удар в тила. Откъм стола на Брук долетя уплашен вик, последван от падането на нещо тежко. Фигурата пред Калън се изправи и измъкна нож.

Той трепна от изненада, разбрал кой стои пред него още преди ножът да пререже въжетата.

— Какво търсиш тук, по дяволите?

— И аз се радвам да те видя, любими. — Около очите на Рейвън се появиха ситни бръчици, а пръстът й внимателно докосна разбитата му уста. — Какво са ти сторили, Господи! — Изчака го да се изправи и тикна един пистолет в ръката му. — Дръж. Но не го използвай срещу хора, облечени в черно.

— Водиш подкрепления, така ли? — промърмори той, докато проверяваше оръжието.

— Резервни подкрепления. — Тя размени погледи с агента, който помагаше на Брук да се изправи. — Добре ли си, капитане?

— Поне две счупени ребра — изохка Брук, правейки всичко възможно да се задържи на крака. — Но мисля, че ще мога да ходя.

— Това е добре — рече Калън, обърна се към другия агент и кимна към дъното на склада. — Жихан е в офиса, заедно с останалите главатари на клана. Там е и Лотос.

— Дай го е наел, за да ги убие — добави Рейвън и погледна часовника си. — Разполагаме с десет секунди да се доберем до изхода, преди да се отприщят вратите на ада.

Затичаха към противоположния край на склада. Над главите им се появиха фигурите на командосите от извеждащия екип, които блокираха или елиминираха всеки, който им се изпречваше на пътя. Двамата пристъпиха към вратата на офиса. Рейвън му направи знак да заеме позиция зад нея и отново погледна часовника си.

— След няколко секунди ще започнат да излизат. Пет, четири, три, две, едно…

Отвън долетя грохотът на мощна експлозия, който разтърси цялата сграда й изпочупи прозорците. От покрива на доскоро недокоснатия атриум се посипа дъжд от остри като бръснач стъкълца.

Калън й направи знак да се залепи за стената, после сграбчи вратата, която рязко отскочи в тяхна посока. Препъна първия, който се появи, изчака втория да се просне върху него, а със самата врата нокаутира третия. Рейвън измъкна още двама, заби главите им в стената и му кимна.

Влязоха едновременно, с насочени пистолети.

— Хвърлете оръжието! Ръцете горе, за да ги виждам!

Калън светкавично заобиколи масата и застана зад най-възрастния мъж, когото разпозна като главатаря на клана Хип Сонг.

— Побързайте, господа!

Рейвън бързо събра оръжието на бодигардовете, придвижвайки се с гръб към стената. Калън наблюдаваше Жихан, който стоеше прав зад баща си в другия край на масата.

— Простете за прекъсването — подхвърли на китайски Руибан, обръщайки се към хората около масата. Държеше се така, сякаш Калън и Рейвън бяха някакви безобидни досадници. — А синът ми трябва още много да учи, за да предвиди коварството на нашите врагове. — Калън проследи жеста му към дъното на помещението. Там се беше изправила красива чернокожа жена в яркочервено кимоно, която държеше в ръце табличка с изящен сервиз за чай. — Но Лотос е великолепна учителка.

— Благодаря, господарю Тан — поклони се Алаке. После светкавично измъкна изпод табличката пистолет със заглушител, насочи го към Калън и натисна спусъка.

— Не! — пронизително изпищя Рейвън, вдигна пистолета си и стреля в нигерийката.

Калън се люшна назад, но остана на крака. Куршумът на Алаке беше разкъсал левия му бицепс.

— Значи тя е Лотос! — промълви с несигурен глас Жихан. — Тя е убила Ганжи!

Алаке направи опит да каже нещо, после притисна ръце към корема си и рухна на пода. Около тялото й бавно се образува локвичка кръв.

Рейвън сведе поглед към пистолета, който Жихан продължаваше да държи насочен към жената на пода, после очите й се преместиха върху Калън.

— Добре ли си?

— Добре съм — отвърна той. После осветлението угасна, разнесе се тропот на крака, които бързаха към изхода. Над главите им засвистяха куршуми. — Залегни, Сара!

В продължение на няколко минути суматохата беше пълна. После осветлението се включи. Рейвън беше повалила двама от охранителите на пода. Пистолетът й беше притиснат в слепоочието на единия, а подметката й притискаше гърлото на другия. Останалите бодигардове и двамата главатари бяха по местата си и очевидно умираха от страх.

В канцеларията нахлуха неколцина въоръжени агенти.

— Сградата е овладяна, майоре — докладва един от тях. — Но двама души успяха да се измъкнат.

— Жихан и баща му — кимна Рейвън, пристъпи към Калън и се наведе да погледне ръката му. — Сигурен ли си, че си окей?

— Добре съм — отвърна той и тръгна към тялото на Алаке.

Аленото й кимоно беше покрито с изящни бродирани лотоси с розови краища.

— Това беше истинска изненада — промълви Рейвън, неусетно изправила се до него.

— И още как — промърмори Калън и приклекна да разгледа гърба на Алаке. — Пистолетът ти е зареден с куршуми с кухи върхове, нали?

— Да — кимна тя. — Твоят също. — Очите й опипаха малката дупчица на кимоното. — Което означава, че изходящата рана би трябвало да е много по-голяма.

— Щеше, но ако я бяхме убили ние — отвърна той, изправи се и направи опит да раздвижи ръката си. — Това е дело на Жихан.

Шон доволно наблюдаваше пламъците и черните кълба дим, които се издигаха над взривените цистерни на изоставената бензиностанция.

— На това му се вика добра работа, момче!

Конър Пери избърса с ръкав част от саждите, които покриваха лицето му.

— Другия път ми дай малко повече от трийсет секунди за разчистването на района — небрежно подхвърли той.

— Шантава работа сте вие, младите. Едно време в Кувейт аз участвах в операцията по затварянето на един петролен кладенец и… — Зърнал приближаващите се Рейвън и Конър, Шон замълча за момент, после с променен глас добави: — Извинявай, Конър, но трябва да свърша една работа.

Съдейки по състоянието на лицето на Калън, някой го беше пребил, при това здравата. А след това и беше стрелял по него — нещо, което личеше от окървавения му ръкав. Шон си позволи кратък миг на удоволствие от това, което виждаше, след което срещна погледа на подутите му кървясали очи и тракна токове.

— Господин генерал!

— Полковник — кимна Калън, след което се обърна към Рейвън. — Ще ни извините ли за момент?

Рейвън се поколеба, после хвана Конър за ръката.

— Ела да ти разкажа какъв купон изпусна, Пери. — Изминаха няколко крачки, след което тя подхвърли през рамо: — Благодаря за хубавата експлозия, Ирландец.

— За теб винаги, скъпа — отвърна Шон, запали цигара и поднесе пакетчето на Калън, който поклати глава. — Откри ли сабите?

— Не. — Калън хвърли кос поглед към склада и добави: — Дай и синът му успяха да се измъкнат и вероятно са отнесли колекцията със себе си.

— Жалко — въздъхна Шон. — Вече си представях как ще претопя проклетите железа, за да си направя едно хубаво столче за краката! — Дръпна от цигарата и започна да изпуска кръгчета дим в неподвижния въздух. — Но явно трябва да забравя за това.

— Ти беше в неизвестност в продължение на седмици — тежко го изгледа Калън. — При това го направи само един ден преди датата на пенсионирането си. Защо?

— Куей-фей. Успях да я спра, преди да те е предала на Танг. После я видях как умира и хвърлих вината за това върху теб, генерале. И все още съм на същото мнение. — Захвърли цигарата и я размаза с ток. — Но от този момент нататък съм готов да поема вината върху себе си.

— Ще се явиш във Вашингтон и ще подпишеш документите за излизане в пенсия — отсече Калън. — А аз ще сваля всички обвинения срещу теб. — Замълча за миг, после протегна ръка. — Ти си свестен човек, Шон. Ще ми липсваш като член на екипа.

— А ти си страхотен лъжец! — отвърна Шон и стисна десницата му. — Пази се, генерале. И се грижи за Рейвън вместо мен!

След тези думи ирландецът му обърна гръб и изчезна из тесните улици на Китайския квартал. Във всяка жена, с която се разминаваше, виждаше загадъчните тъмни очи на Камеко Саюра.

— Държавата свърши работата вместо нас — обяви доволно Дай, докато Жихан въртеше кормилото по тесния панорамен път, изпълнен с остри завои. — След ареста на двамата главатари, които ще бъдат изправени пред съда, ние спокойно ще завладеем клановете им, създавайки така желаната триада.

— Но Ганжи не искаше да контролира другите кланове, нали, татко? — попита Жихан без да отделя очи от пътя.

— Ние с брат ти имахме някои разногласия относно реализацията на бъдещите ни планове. Ганжи не притежаваше достатъчно мъдрост и далновидност, за да управлява нашия бизнес. Не обичам да говоря лошо за мъртвите, но брат ти беше слабохарактерен и предпочиташе удоволствията. — Дай изпусна една лека въздишка. — За разлика от теб, синко.

— Да, за разлика от мен — повтори Жихан и натисна газта на една права отсечка между скалите. Ти постоянно повтаряше, че аз би трябвало да бъда първородният ти син.

— Това просто щеше да улесни нещата — кимна Дай. — Но не бива да оскверняваме паметта на брат ти с подобни разговори. — Старецът извърна глава към прибоя, който се пенеше в подножието на стръмните скали. — Намали, синко. Тук пътят е доста опасен.

— Всичко е опасно, татко — отвърна Жихан и стисна кормилото толкова здраво, че кокалчетата му побеляха. — Например наемането на Лотос за убийството на брат ми. Защото така ти е било удобно.

Дай помълча известно време, после поклати глава.

— Ти си умен и силен, синко. Не позволявай на емоциите да надделеят над дълга ти към мен и семейството ни.

— Ганжи също беше част от семейството ни! — гневно отсече Жихан и за пръв път се обърна да го погледне. В очите му имаше омраза. — Но ти заповяда да го убият!

— Изобщо нямаш представа какво беше замислил брат ти, глупчо! — отсечено махна с ръка Руибан. — Появи се на приема в онова посолство специално, за да се срещне с генерал Грейди. Беше решил да му предаде мечовете и да му предостави доказателства срещу мен! Нямаше как да допусна това!

— И го предаде в ръцете на Лотос — изръмжа Жихан, наблюдавайки как червената стрелка на скоростомера се плъзга над цифрата сто и двайсет. Едната му ръка бавно се отлепи от волана и потъна в джоба му. — А мен просто ме излъга!

— Той беше предател. Беше готов да унищожи всичко, което бях постигнал през последните двадесет години.

Жихан бавно кимна.

— Къде точно го прободе Лотос? В сърцето?

— Какво значение има това? — издаде звук на нетърпение старецът.

— Искам да знам.

— Казах й да го направи бързо.

— Сега и аз ще сторя същото.

Тялото на Жихан се стрелна надясно и ножът потъна в гърдите на баща му. Руибан вдигна ръце в отчаян опит да се предпази.

Останала без контрол, колата силно се разлюля, запращайки и двамата в арматурното табло. Жихан изкрещя една неприлична дума и сграбчи кормилото, опитвайки да предотврати завъртането. Разнесе се силен удар, придружен от пронизително стържене. Предницата разби предпазната мантинела и той видя как водата се надига срещу него.

На лицето му се появи усмивка. Все пак беше успял да направи нещо. Да отмъсти за брат си, а отчасти и за двамата агенти на ФБР, които беше убил по заповед на баща си.

— Сбогом, татко!

Руибан нададе вик на ужас миг преди колата да се стовари върху скалите далеч долу и да избухне в пламъци.

15.

— Къде е тя?

Генерал Екард отмести встрани доклада, който изучаваше.

— Добър ден, Кал. Мислех, че ще останеш в болницата поне още няколко дни.

— Оправих се — отвърна Калън и се насочи към огромното писалище. — Какво направи със Сара Равенович, Били?

— Седни, Кал — предложи Екард и леко повдигна вежди, защото колегата му не помръдна. — Имам само една звезда повече от теб, но тя ми дава право да ти заповядвам.

Калън се отпусна на стола срещу бюрото.

— Аз също имам право да издавам заповеди. Една от тях беше отправена директно към отряда за бързо реагиране, който трябваше да я доведе при мен веднага след прочистването в Китайския квартал. Защо това не се случи?

— Защото моите заповеди бяха издадени по-рано. Сара беше отведена в участъка на Военната полиция, където официално се предаде на властите, тъй като операцията й приключи. Тоест, изпълни своето обещание.

Калън изпита чувството, че светът се е преобърнал с главата надолу, а той е последният, който разбира това.

— Защо го е направила?

Екард извади един лист от папката пред себе си и му го подаде.

— Това са самопризнанията й, подписани онзи ден.

Думите върху хартията сякаш бяха лишени от смисъл. Той ги прочете няколко пъти, но резултатът си оставаше същия.

— Направила е признания? Защо? За какво?

— Майор Равенович имаше статут на дезертьор в продължение на осем години, Кал. — Генералът се изправи, пристъпи към прозореца и погледа известно време войниците, които маршируваха на плаца. — Може би чувството за вина от тази простъпка е взело връх.

В отговор Калън рязко му обясни какво точно мисли за подобна глупост.

Екард се засмя и се обърна да го погледне.

— Не очаквах друга реакция. Твоят майор е страхотна жена.

Калън изпита желание да грабне бюрото и да го изхвърли през прозореца заедно със собственика му.

— Познаваме се от дълго време, Били! — изръмжа той. — Много те моля да ми спестиш глупостите! Или ще ми обясниш какво се е случило, или ще действам на своя глава, ясно?

— Заловихме я веднага след твоето отвличане на летището — започна Екард. — И тя предложи сделка — твоята свобода срещу нейния живот. Аз се съгласих да й поверя специалния отряд за щурмуване на склада, за да бъдеш освободен. В замяна тя се призна за виновна по всички обвинения срещу себе си, обещавайки да потвърди показанията си и пред военния съд. В допълнение обеща да се държи далеч от медиите, а това е нещо, което армията оцени много високо. — Екард махна към листа в ръцете му. — Аз свалих обвиненията в заговор, цитирайки съответните смекчаващи вината обстоятелства. Това означава, че най-вероятно ще лежи десет, а не двадесет години.

Само през трупа ми!, помисли си Калън.

— Затворили сте я в Ленгли, така ли?

— Да. Първото заседание на военния съд е насрочено за утре. — Върху лицето на Екард се появи тъжна усмивка. — Нищо не можеш да направиш, синко. По-добре е да забравиш за нея.

— Веднъж вече го сторих — промърмори Калън. — И това се оказа най-голямата грешка в живота ми.

— Помисли си, Кал — погледна го с лека тревога генералът. — Хубавичко си помисли! И без това си затънал до гуша заради провалената операция. Публичното ангажиране с тази жена вероятно ще разруши кариерата ти.

— Подавам си оставката.

— Защо?

— Тя носи моето дете — кратко поясни Калън, обърна се и напусна кабинета.

Генерал Екард замислено се зае да сваля целофанената опаковка на една от кубинските пури, с които се беше запасил при последната си визита в Гуантанамо.

— Бременна, значи! — усмихна се той, поднасяйки запалката към върха на пурата. — Затънал си и с двата крака, момчето ми!

Килията в Оукланд беше с шейсет сантиметра по-широка от тази в Ленгли, констатира Рейвън, докато крачеше напред-назад. Каква ли ще бъде онази, която ме чака в Левънуърт?

Поне ще мога да виждам бебенцето си веднъж в месеца след неговото раждане, помисли си тя.

Научила лошата новина по телефона, Оноре беше толкова съкрушена, че дори забрави сочните френски ругатни.

— Какво мога да направя за теб, cherie — разплака се тя.

— На първо време ще ми трябва дойка — отвърна с равен глас Рейвън. — Ангажимент — минимум десет години. Готова ли си да го приемеш?

Оноре обеща да поеме бебето и отново се разплака. После се овладя и пожела да узнае какво ще направи в тази ситуация Калън.

— Нищо не може да направи. Но ти го потърси, ако имаш трудности при отглеждането. — Рейвън изобщо нямаше представа с какво може да помогне Калън, но се надяваше, че той ще направи всичко възможно за доброто на детето им. — Напомни му, че хлапето ще бъде лишено от майка за известно време, а това означава, че таткото ще е добре дошъл.

— Le enfant[1] ще разглежда твоите снимки всеки ден — обеща Оноре. — Така ще разбере, че има най-красивата maman на света!

Отношението към нея в Ленгли беше някаква странна смесица между омраза и страхопочитание. Докато я водеше към килията, една от военните полицайки злорадо й обясняваше на какво ще прилича след десет години каторга.

— Вероятно ще заприличам на теб — не се сдържа тя и за награда получи силен удар, който почти я залепи за стената.

Друг полицай, младо момче с очевидно страхопочитание към звездите, дойде да я посети в килията, подавайки й списание с нейна снимка на корицата с молба за автограф. По-късно й донесе вечерята и поясни, че го прави за приятелката си, която буквално я обожавала. Бяха я затворили в единична килия, отделно от останалите затворници, които очакваха процес. По тази причина тя нямаше нищо против да си побъбри с някого.

— Ние с Гарлийн решихме да се оженим веднага след като получа по-високо звание — подхвърли младежът, когато се появи да прибере празната табла. — Тя не е красива като вас, майоре, но в замяна на това е страхотна готвачка. Почти колкото майка ми.

Има и по-лоши причини за сключването на брак, помисли си Рейвън.

— Искрено ви пожелавам да бъдете щастливи, Боби — отвърна тя. Боже, кога бях толкова млада? После си спомни една далечна нощ, когато заплаши Калън, че ще забременее, за да го принуди да се ожени за нея.

Искам хлапе с рижа коса, като твоята.

Нещо, което дори не можеше да си помисли в сегашното си положение.

— Ще разрешиш ли да ти дам един съвет?

— Разбира се, майоре.

— Не се откъсвай от нея — обади се дълбок глас зад гърба на полицая. — Не я изпускай от поглед дори за минута.

Зърнал големите звезди на пагоните, Боби застана мирно.

— Слушам, сър. Извинете, че не чух кога сте влязъл, сър.

— Искам няколко минути насаме с тази затворничка, боецо.

Боби направи съвършен кръгом надясно и се отдалечи, оставяйки Калън сам пред килията.

— Не трябваше ли да бъдеш в болницата? — ахна Рейвън и почти се хвърли срещу решетките. После светкавично се овладя и попита: — Екард? — Изчака го да кимне с глава и избухна. — Проклети двулични генерали! Винаги обещават едно, а правят съвсем друго!

— Аз си изпълнявам обещанията — поклати глава той, направи крачка напред и стисна решетките с две ръце. — А ти трябваше да сключиш по-добра сделка за себе си.

— Съжалявам, но мислех само как да спася живота ти.

— За което ти благодаря. Справи се чудесно. — Очите му се плъзнаха по килията зад гърба й. — Но пропусна да споменеш, че това ще струва десет години от живота ти.

— Голяма работа — сви рамене Рейвън. — И без това съм си ги заслужила.

— Ами бебето? Нима не заслужава да си има мама, татко и щастливо семейство? — Ръката му подканящо се промуши между решетките. — Ела тук.

— Калън…

— Ела тук! — повтори той, изчака я да се приближи и придърпа главата й към себе си. — Вярваш ли ми?

Тя кимна и затвори очи.

— В такъв случай те моля да изпълниш точно това, което си планирала за пред съда. Потвърждаваш валидността на показанията си и отказваш да ги оспорваш. От там нататък поемам аз.

— Не можеш да прекратиш това — поклати глава тя. — Давам си сметка, че си генерал, но има някои неща, пред които дори началникът на Обединените щабове е безсилен. — После сбърчи вежди и с променен глас попита: Всъщност, какво си намислил?

— Не мога да ти кажа — отвърна той и допря устни до челото й. — В този случай настоявам да получа абсолютно сляпо доверие от теб, любима. Иначе няма да се получи. Ще го направиш ли за мен и за детето?

— Да, но…

— Много добре — отдръпна се от решетката той. — Ще се видим утре в съда. О, и още нещо… — Погледна я настоятелно. — В качеството си на твой пряк командир ти заповядвам да не споменаваш нищо за личния си живот от операцията насам до наши дни. Разбрахте ли заповедта, майоре?

— Разбира се, но… Калън?

Той се отдалечаваше по коридора, без да поглежда назад.

Няколко секунди по-късно Боби отново се появи. Изглеждаше блед, потръпващ от страхопочитание.

— Знаете ли кой беше този човек? — прошепна той. — Генерал Грейди! Самият генерал Калън Майкъл Грейди, който догодина ще заеме мястото си около голямата маса като главнокомандващ на цялата проклета армия!

— Аха — небрежно отвърна Рейвън, излегна се на твърдия нар и закова поглед в сивия таван на килията. — Наистина беше той.

На другата сутрин пристигна специално поръчаната парадна униформа. Сара я пое и започна да се облича. Правеше го безкрайно внимателно, с единственото желание да изглежда абсолютно безупречна на съдебното заседание, което — както личеше по всичко — щеше да се окаже последната й публична изява.

Боби й помогна като вкара нелегално част от козметиката на приятелката си.

— Гарлийн каза, че никога повече няма да докосва тази козметика, а ще я прехвърли в специална кутия и само ще си я гледа — като спомен за най-популярната личност на света — развълнувано поясни младежът. — На нея й стига да знае, че вие сте се докосвала до нея!

Рейвън прие мазилата с чувството, че всеки момент ще се разплаче, въпреки че всичките бяха евтини и нямаха нищо общо с цветовете, които употребяваше. После изведнъж й светна как да изрази благодарността си.

— Нещо, до което съм се докосвала, значи — подхвърли тя, пристъпи към решетките и изведнъж залепи една сестринска целувка в полуразтворените устни на младежа. — Е, сега вече спокойно може да гледа само теб.

— … Благодаря, майоре — окопити се след няколко безкрайно дълги секунди Боби, а след това започна да се отдалечава с несигурни крачки, непрекъснато докосвайки устните си с пръст — сякаш не беше сигурен, че тази целувка изобщо се беше случила.

Рейвън използва гримовете на Гарлийн като основа за създаване на желаните цветове, които щеше да използва с помощта на миниатюрното огледалце на кутийката със сенките. Потъмни клепачите си, положи върху устните си тънък пласт червило и неволно се запита дали и след десет години ще изглежда така.

Твърдо не, разбира се.

Хирургът я беше предупредил, че лицето й ще се нуждаеше от непрекъсната поддръжка и не бива да се излага на въздействието на силни химикали и високи температури — нещо, което тя нямаше как да контролира в затвора. Но ако планът на Калън не проработи и тя наистина напусне Левънуърт след десет години, дали той щеше да я приеме?

Той те обича такава, каквото изглеждаш сега, обади се тих, но леден глас някъде дълбоко в нея. Но след десет години едва ли ще изглеждаш по същия начин.

Въоръженият ескорт от военни полицаи се появи в пълна парадна униформа. Това означаваше, че ще я придружават чак до залата на съда. Позволиха й да напусне килията едва след като закопчаха ръцете й на гърба. След това й заповядаха да остане на място, докато сложат и железните пранги на краката й. Късата верига я принуди да прави двойно по-малки крачки от обикновено, тъй като в противен случай имаше опасност да се просне по очи.

Колко елегантно, Господи! Всеки репортер от „Венити Феър“ би платил цяло състояние, за да ми щракне няколко снимки с тези „одежди“!

Разбира се, това нямаше как да се случи на строго охраняваната територия на Ленгли. Но какво значение има, всъщност? Вече изобщо не я интересуваше как изглежда. Единственото й желание беше бебето да е добре и Калън да знае, че го обича.

Влизането е затвора с десетгодишна присъда наистина е оригинален начин да демонстрираш всеотдайността си, обади се леденото гласче, докато я въвеждаха в сградата на Главната военна прокуратура.

Военните полицаи свалиха прангите и белезниците, а след това й отпуснаха няколко секунди да се овладее, преди да бъде вкарана в съдебната зала.

Оказа се, че въпросната зала е почти празна. В галерията за публика нямаше никой, а зад масата на обвинението седяха само двама мъже в униформи. Служебният й адвокат — видимо преуморен офицер, който я беше нарекъл идиотка в момента, в който й се представи в ареста — вяло махна с ръка, сочейки мястото до себе си.

— Това няма да продължи дълго — подхвърли той. — Самопризнанията ви в Оукланд вече са тук и ще бъдат използвани като улики, а съдията ще произнесе присъдата, след като чуе какво пледирате. Сигурна ли сте, че все още имате намерение да не протестирате?

Вярвай ми, Сара.

— Да.

— Животът си е ваш, майоре.

Съдебният пристав прикани всички присъстващи да станат на крака. Военният съдия влезе в залата и зае мястото си зад една голяма и абсолютно гола маса. За разлика от гражданските съдилища, военните бяха напълно лишени от украса. Армията не обича да харчи пари за подобни разточителства.

— Днес, 17 март 2002 г., по заповед на командира на военновъздушна база Ленгли, Вирджиния генерал Пол Б. Нилсън, се провежда заседание на този извънреден военен трибунал — обяви съдебният пристав, след което изчете съкратения вариант на обвиненията в дезертьорство, остави папката на масата и се оттегли.

Съдията, с чин полковник от ВВС, прегледа документите и вдигна глава.

— Майор Сара Равенович, господин адвокат, моля станете. — Изчака ги да се подчинят, заби поглед в папката и попита: — Как ще пледирате?

Невинен, невинен, невинен!

— Нямам възражения, сър.

— Майор Равенович, наясно ли сте, че пледирайки по този начин, вие автоматически се превръщате в обект на обвинения, които ще ви донесат присъда?

Сбогом, Калън!

— Да, сър.

— Господин адвокат — извърна се към защитника й съдията. — Запознахте ли вашата клиентка със сериозността на нейното положение и последиците от него?

Преди адвокатът да отвори уста, в залата се появиха трима души. Рейвън се обърна да ги погледне. Бяха Калън, Конър и Брук Оливър.

Съдията се втренчи в тях през очилата си.

— Нека отгатна — промърмори той. — Явявате се тук заради майора, нали?

— Генерал Калън Майкъл Грейди, командир на Централния разузнавателен отдел към армията на Съединените щати — застана мирно Калън. — Господин полковник, разполагам с доказателства, които ще отхвърлят всички обвинения срещу майор Равенович.

— Така ли? — изгледа го съдията. — Но обвиняемата току-що пледира, че няма възражения по същите тези обвинения. Според мен малко сте закъснял.

— Тя нямаше друг избор, сър. Тук става въпрос за националната сигурност.

Съдията очевидно не хареса тези думи.

— Нима твърдите, че тя е била принудена да пледира по този начин против волята си?

— Не. Но с разрешението на съда бих искал да се обърна към обвиняемата, сър. — Съдията кимна с глава, а Калън се извърна към нея и попита: — Майор Равенович, получихте ли заповед от мен да не разкривате никакви подробности за вашата дейност през последните седем години?

Мигновено осъзнала какво се опитва да направи той, Рейвън бавно кимна с глава.

— Да, сър.

Калън се извърна към съдията.

— Ваша чест, вие несъмнено разбирате като означава изрична заповед. Майор Равенович е била длъжна да запази мълчание при всякакви обстоятелства, независимо от заплахата да бъде осъдена и хвърлена в затвора от собствената си страна.

— Генерале — подозрително го изгледа съдията. — Какво е толкова важно, за да накара тази млада жена да не направи опит да се защити?

— За да отговоря на въпроса ви, ще се наложи да опразните залата, сър — отвърна Калън.

— Ако се окаже, че си правите някакви шеги, ще ви подведа под отговорност за обида на съда — тежко го изгледа полковникът. После заповяда на всички присъстващи да напуснат залата, изчака вратата да се затвори след тях и направи знак на тримата новодошли. — Използвайте масата на обвинението, генерале. Тя и без това е свободна.

— Разрешете да се приближа, Ваша чест — отвърна Калън, взе един доста обемист куфар от ръцете на Брук и го поднесе на съдията. — Тези документи са строго секретни, защото съдържат изключително чувствителна информация. Много малко хора в армията са имали достъп до тях. Аз не мога да ги представя като доказателства, но те хвърлят достатъчно светлина върху дейността на майор Равенович в периода, в който лично аз я обявих за дезертьор. — Направи лек жест по посока на Конър и Брук и продължи: — Тези хора са агенти на ОКР, които са готови да дадат показания за дейността на майора, свързана с различни операции, провеждани в Европа и Азия. В състояние са да го сторят поради простата причина, че непрекъснато са работили в близък контакт с нея.

Съдията надникна в отворения куфар.

— Мили боже! — възкликна той. — Тук трябва да има сто хиляди страници с информация! — Взе в ръце снопче документи и ги прелисти. — Защо през всичките тези години майорът е била със статут на дезертьор, генерале?

— Защото това беше най-доброто възможно прикритие за нея, сър.

— Хм. — След кратък размисъл съдията вдигна глава. — В такъв случай ще е най-добре да ме запознаете накратко с всичко това. В противен случай ще седя тук и ще чета секретни архиви, докато ме пенсионират!

— Слушам, сър. След като получи жестоки лицеви наранявания в Китай, майор Равенович се подложи на сложна реконструктивна операция за промяна на външния си вид. Оттогава насам тя използва нова самоличност за изпълнение на строго секретни задачи, възложени й от отдела под мое ръководство. Най-важната от тях беше да издири и разкрие един международен професионален убиец, известен с прозвището Лотос.

Вцепенена от изненада, Рейвън слушаше как Калън описва всичките й действия по проследяването на убиеца — част от сложна операция в полза на трети страни, която е изиграла изключително важна роля за издигането авторитета на американските секретни служби.

Когато Конър беше призован да запознае съдията с всички компютърни файлове, тя трепна от изненада, защото голяма част от тях й бяха до болка познати. После бавно започна да й светва. Разбира се, че е така. Бях забравила, че успяха да пробият кода ми.

Но ключовият момент настъпи, когато Калън призова Брук да даде показания за редовните рапорти, изпращани от Рейвън в продължение на години.

— Сър, аз осъществявах редовни ежеседмични контакти с майора още от първия ден на постъпването ми в отдела — абсолютно нагло излъга Брук. — Обработила съм лично някъде около четиристотин такива рапорта, получени по радиостанцията. Всеки един от тях беше проверяван за автентичността на информацията, която съдържаше. Държа да подчертая, че сведенията, изпращани от майор Равенович, бяха изключително ценни за цялостната дейност на отдела в борбата му с международната престъпност.

След нея дойде ред на Калън, който подчерта решителния й принос за успешното приключване на операцията срещу Дай, успявайки да разкрие Хаят като къртицата на китайците в ОКР.

— Без съобразителността и бързата реакция на майор Равенович, кланът със сигурност щеше да ликвидира не само мен, но и капитан Оливър — заключи той.

— Аз пък се питах откъде са тези белези по лицето ви — промърмори съдията и се облегна назад. — Много добре, генерале. Дадох ви възможност да изложите важни факти по делото. — Обърна се към Рейвън и добави: — Майоре, тези хора са или изключително отдадени на дълга̀ офицери, или страхотни лъжци. Имате ли какво да добавите към техните показания?

Неспособна дори да диша, Рейвън мълчаливо поклати глава.

— Много добре. Генерале, съберете си секретните документи, защото възнамерявам да повикам обратно хората, ангажирани с това дело.

Когато всички се върнаха по местата си, съдията заповяда на присъстващите да станат.

— Аз в никакъв случай не подлагам на съмнение Общия кодекс на военното правосъдие — започна той. — Този кодекс е основният военен закон, на който всички сме длъжни да се подчиняваме. Същевременно обаче той дава възможност за някои изключения при наличието на особени обстоятелства. В това дело съществуват достатъчно такива, които попадат под графите „опасности, свързани с изпълнението на служебния дълг“ или „изключителни важни обстоятелства“, свързани с въпросното изпълнение, които са записани в Алинея 85, параграф 49, подраздел А. Изпълнявайки дълга си да служи на родината в условията на изрична забрана да разкрива същността на своите мисии, майор Равенович е била длъжна да работи по начина, по който е работила. Отчитайки всички тези обстоятелства, аз обявявам подсъдимата за невинна по обвиненията в дезертьорство. Майоре, считано от датата на първите обвинения срещу вас, вие сте възстановена на служба и получавате обратно своята длъжност и звание. Свободна сте.

[1] Детето (фр.) — Б.пр. ↑

16.

— Израснала си тук, така ли?

— Родена съм в Япония и съм живяла там до смъртта на майка ми — отвърна Меко, въвеждайки Тара в „Къщата на деветте дракона“. — А останалата част от детството ми действително премина под този покрив.

— Яко е, но и малко страшничко — промърмори тийнейджърката и зиморничаво потърка ръце. — Бас държа, че ще се радваш да се отървеш от това място.

Меко беше обявила имота за продан в момента, в който научи, че го получава в наследство от баща си.

— Така е — кимна тя.

После очите й се спряха на масата в предната стая и в главата й изплува споменът за страстната целувка на Шон.

Надявам се да постигнеш душевен покой, Шон Дилейни, който и да си ти. Защото аз не успях.

Разведе Тара из къщата, оставяйки за накрая „Стената на драконите“. Наведе се да отскубне тревата, поникнала около малкия син дракон, проследи с поглед очертанията на перлата и вдигна глава към младата си приятелка.

— Малко е наивничък, нали?

— Напротив, според мен е най-хубавият — отвърна Тара, махна с ръка към плочките с лъскава глазура и гривната й с делфинчетата тихо издрънча. — Каква е тази голяма баскетболна топка?

— Не е топка, а магическа перла.

— Шегуваш се — усмихна се момичето. — Представяш ли си да носиш на врата си цяла огърлица от такива?

— Това е друг вид перла — поклати глава Меко. — По-скоро нещо като кристална сфера с огромна магическа сила. — Спомни си какво си беше въобразявала за своя дракон като дете и на лицето й се появи усмивка. — Най-малкият от тези дракони получил перлата със задачата да я пази вечно. Но той бил твърде дребен, за да се бие с другите дракони, а перлата — прекалено голяма, за да се побере в джоба му.

— Може би е повикал на помощ Националната драконова гвардия, а? — закачливо подхвърли Тара.

— Не. Просто се увил около нея и потънал в дълбок сън, продължил хиляда години. А когато се събудил станало ясно, че е станал три пъти по-голям, а другите дракони били много стари и слаби. — Меко изтупа ръцете си. — Оттогава насам той нямал проблеми да се бие с тях и да пази перлата…

— Това ми звучи като срещата на Спящата красавица с Полегналия тигър — изкиска се тийнейджърката. — А какво е станало с него, след като е сритал задниците на дъртите дракони?

— Не знам — изправи се Меко. — Може би е прибрал техните перли.

— Не го е направил — важно отвърна Тара. — По-скоро им е върнал свободата и за награда се е превърнал в принц.

— Дракон да се превърне в принц? — вдигна вежди Меко. — Харесва ми като край на приказката. — Отвъд стената се разнесе някакво драскане и тя разтревожено хвана Тара за ръката. — Я по-добре да се махаме оттук. И без това не сме си купили хляб за пикника.

Докато Тара оживено чуруликаше за плановете им относно останалата част от деня, Меко почувства, че някой ги наблюдава откъм градината.

— По дяволите, забравих да проверя страничната врата — подхвърли тя. — Иди да ме почакаш в колата. Веднага се връщам.

Заобиколи къщата и започна да си пробива път през високата трева към малкия лабиринт, който баща й беше построил преди време, за да има къде да играят децата му. Той със сигурност плачеше за почистване, както и останалата част от двора. Но се оказа, че някой старателно беше подстригал ниските храсти.

— Ало? — подвикна тя, надявайки се, че това е Шон. — Има ли някой там?

Не получи отговор, а шумът спря.

Озъртайки се във всички посоки, тя бавно се насочи към колата. Край лабиринта внезапно се появи неясна фигура, която обаче нямаше нищо общо с Шон Дилейни. Принадлежеше на прегърбен старец с бяла коса, облечен в дълга черна роба с голяма звезда на гърба. Ръцете му се подпираха на бастун.

В следващия миг фигурата изчезна.

Меко понечи да се върне при лабиринта, но после реши, че това вероятно е Ксун, някогашният градинар на баща й. Това обясняваше кой е подрязал само храстите, оставил без внимание останалата част от градината. Човекът беше твърде стар, за да се справи с всичко.

Но тези разсъждения не даваха отговор на въпроса защо фигурата беше облечена с любимата роба на баща й.

— Доста е страшничко, нали? — подхвърли Тара, когато Меко се качи в колата.

— Защо мислиш така?

— Приличаш на човек, който току-що е видял призрак — отбеляза момичето.

Тя запали мотора и изкара колата от алеята. Изминаха няколкостотин метра в мълчание, преди Меко да промълви:

— А може би наистина съм видяла призрак.

Той я изчака да заключи къщата, а след това я проследи до близката фурна. Двете с младото момиче представляваха странна двойка — тя дребна, фина и грациозна, а тийнейджърката висока и с дълги крайници. Но от начина, по който се смееха и закачаха, личеше, че се забавляват много добре.

Би трябвало да се държи далеч от нея, но искаше да я зърне още веднъж. Само този път, докато все още е тук. За да се уверя, че е добре. Тя никога няма да разбере, просто защото нямаше да го види повече.

Изчака ги да слязат от колата си и стори същото, а след това ги проследи от мястото на пикника им до магазините по протежение на Фишърмен Уорф. Наблюдаваше ги как хвърлят хляб на видрите и зяпат витрините, обзет от мъчителното желание да ги настигне, да каже здрасти и да види реакцията й.

Може би този път няма да се опита да ми строши черепа, помисли си той, неволно опипвайки цицината на тила си.

Момичето влезе в някакъв магазин за бански костюми, а Меко седна да я почака на пейката отпред. Той си позволи да мине покрай нея, но доста отдалеч. Тя беше затворила очи и извърнала лице към слънцето, абсолютно откъснала се от света.

И докато Шон Дилейни се държеше далеч от нея, завинаги щеше да си остане така.

Преди да благодари на Брук и Конър за помощта им, Калън изчака да излязат от сградата на съда и да се отдалечат на достатъчно разстояние от нея.

— Това беше най-малкото, което можех да направя — отвърна асистентът му, наведе се и лепна една целувка по бузата на Рейвън. — Мисля, че Конър е доста подходящо име за едно бебе. — След тези думи се обърна и започна да се отдалечава, подсвирквайки си весело.

— Майоре. — Брук направи крачка към нея и отривисто козирува. — За мен беше чест да служа с вас.

— Но това не ти попречи да лъжеш като дърта циганка — изгледа я Рейвън. — Защо го направи?

— Защото ти бях задължена — отвърна с лека усмивка Брук, кимна на Калън и последва Конър.

Рейвън дълго време гледа след тях.

— Не ми каза, че се готвите да лъжесвидетелствате — подхвърли тя.

— Само поизкривихме истината.

— Ти току-що превърна един абсолютно ясен случай във вятър и мъгла, Кал — бавно поклати глава тя. — Ако някой разбере какво си направил, или ако съдията реши да те провери, като нищо и тримата ще се озовете в затвора, заедно с мен.

— Той няма да ме провери — поклати глава Калън. — А ако случайно го стори, ще открие пълна документация в подкрепа на всичко, което казах. — След тези думи хвана ръката й и я поведе към чакащото наблизо кабрио.

— Но какво си направил? Нима успя да фалшифицираш всички документи в ОКР?

— Не. Просто заплаших да откажа предстоящото назначение, а Съветът на началник-щабовете реши, че съм по-важен за тях от повдигането на обвинения срещу някакъв майор от разузнаването, който си е подал оставката — отвърна той, отваряйки вратата пред нея.

— Аз ли съм си подала оставката? — Тя седна и го проследи с очи докато обикаляше колата, за да заеме шофьорското място.

— От медицинска гледна точка ти си бременна, а това ти дава законни основания да го сториш — стрелна я с поглед той. — Или може би ще предпочетеш да се върнеш на служба?

— Не — поклати глава тя. — Твърде дълго бях далеч от армията, за да го сторя. А и Оноре ще ме убие! — Облегна се назад и разтърка слепоочията си. — Значи това е всичко? Края на премеждията?

— Трябва да свършим още една работа — почти щастливо отвърна той. — Какво ще кажеш да се повозим?

— Разбира се. — Тя нямаше какво да прави през следващите няколко часа, освен да седне пред огледалото и да се погрижи за наистина добрия си външен вид. — Къде отиваме?

— Ще видиш.

Калън напусна Ленгли и пое по второстепенните пътища към онези градчета и местности, където бяха прекарвали дълги и спокойни уикенди в началото на връзката си. Много от дърветата вече бяха напъпили, а полето от двете страни на пътя започваше да придобива наситенозеления цвят на пролетта.

— Бях забравила колко е красиво тук — промълви тя, оглеждайки хубавите къщи, покрай които минаваха. — Отиваме на някакво специално място, така ли?

— Почти пристигнахме — отвърна той и зави по тесен черен път, който се виеше сред най-разкошните брястови и букови дървета, които Рейвън беше виждала през живота си. Птиците пееха, а между клоните се гонеха палави катерички.

Но когато в дъното на частната алея се появи къщата, тя направо ахна. Беше точно като онази, за която беше мечтала цял живот — голяма и солидна, изградена от тухли и дърво, с огромни панорамни прозорци и обещаваща отлична гледка веранда на втория етаж.

— Боже, каква красота! — възкликна тя, докато той заобикаляше колата, за да й отвори вратата.

— Моя е.

— Готова съм веднага да разменя парижкия си апартамент за нея! — усмихнато подхвърли тя, следвайки го към входната врата. — Кога я купи?

— Преди седем години — отвърна той и с жест я покани да влезе.

Отвън къщата изглеждаше идеална, а отвътре така, сякаш беше проектирана специално за нея. Мебели от естествено дърво с възглавници в ярки цветове, подредени в полукръг около огромна камина, килими с бронзови статуетки и вази с цветя, разпръснати с много вкус из огромната дневна. Неспособна дори да примигне, тя се насочи към кухнята, оборудвана с бяла техника, представляваща последен писък на модата. Тук всичко беше изработено от лакирано до блясък черешово дърво, а зад остъклените витрини на шкафовете блестяха скъпи сервизи от ослепително бял порцелан.

— Фантастично! — прошепна тя и забърза по стълбите за горния етаж, който Калън беше превърнал в просторна спалня. През елегантно извитите прозорци се разкриваше спираща дъха гледка към безкрайно пасбище, сред което се издигаха самотни стари дъбове. Леглото беше застлано със стара, шита на ръка кувертюра с преплетени сини кръгове. Тя се излегна върху нея, докосвайки с пръсти избелялата от годините материя. — Запазил си покривката на баба ми!

— Тя е красива вещ, а красивите вещи носят наслада.

— Знаеш ли колко много означава това за мен? — рязко вдигна глава тя. — Сигурно ти е било приятно да живееш в тази прекрасна къща!

— Никога не съм живял в нея — поклати глава той.

— Какво?! — не повярва на ушите си тя.

— Купих я за теб. Бях намислил да ти я подаря, след като се завърнеш от Китай. — Пристъпи към бюрото до стената и издърпа едно чекмедже. — В комплект с това. — В ръцете му се появи малка квадратна кутийка от фино кадифе.

Рейвън издуха прахта от капачето и я отвори. Вътре имаше пръстен с два сини топаза.

— Нашите рождени камъни! — ахна тя.

— Дай на мен — промълви той, извади пръстена от кутийката и го надяна на пръста й. — Малко ти е големичък.

— Преди седем години бях по-пълничка, забрави ли? — замаяно прошепна тя. — Защо си направил всичко това, Калън?

— А ти помниш ли какво ми каза, преди да заминеш за Китай?

Искам къща, искам пръстен, искам теб — гол върху кувертюрата на баба ми. Лежиш и ме чакаш да се прибера.

— Да — кимна тя. — Но тогава просто се пошегувах, както обикновено.

— Но аз го приех на сериозно — взе ръцете й той. — Защото вече бях решил да те помоля да се омъжиш за мен в момента, в който приключи мисията ти в Китай. По тази причина никога не съм живял тук. През уикендите се отбивах, с твърдото намерение да поработя в имението, но всъщност го правех, за да мога да си мисля за теб. И да си представям, че сме тук, само двамата.

— А какво стана след като научи, че все още съм жива?

— Продължавах да идвам тук. Особено когато ми липсваше. Така имах чувството, че съм близо до теб. — Очите му бавно обходиха стаята. — Опитах се да запомня всичко, което искаше. Отзад има голям двор, почти с размерите на футболно игрище. Има и конюшня. Наблизо минава малка рекичка, където децата ни ще ходят да ловят риба.

— Направил си всичко това за мен? — все още не можеше да повярва тя. — И си ме чакал през цялото време? Без да споделиш дори дума?

— Е, сега вече знаеш — промърмори той. — Какво ще кажеш?

— Ще кажа, че ти ме обичаш. Ще кажа, че винаги си ме обичал, но си мълчал. Ще кажа, че бих ти стоварила един юмрук в носа, но според мен вече имаш достатъчно синини. — Тя се хвърли в прегръдките му. — Защо не ми каза, Кал?

— Защото вярвах, че разполагам с всичкото време на света.

— Сега вече разполагаш — усмихна се тя и го мушна с пръст в гърдите. — Хайде, започвай!

— Добре — прошепна той, извърнал поглед към пасището. — Обичам те. Ще напусна армията, за да бъда с теб. Ще те придружа, ако искаш да се върнеш в Париж. Единственото ми желание е да живеем под един покрив и заедно да отглеждаме децата си. А ако си промениш мнението за брака ни, ще вдигнем и сватба.

— Не знам — промълви тя, освободи се от прегръдката му и пристъпи към леглото. — Много неща се промениха, а и аз заедно с тях. Не съм убедена, че ще приема по-малко от това, което искам.

— В такъв случай ми кажи какво искаш.

— Цивилна длъжност в ОКР.

— Имаш я.

— Тази къща.

— Твоя е, но само и ако аз живея в нея. Още утре отиваме да я запишем на твое име.

— Няма нужда. Достатъчно ми е да живея тук. Но това не е всичко. — Излегна се на леглото и започна да разкопчава жакета си. — Мисля, че е време да се откажа от работата си като модел.

— Не споря.

— Така и очаквах — закачливо го погледна тя. — Но ще ми позволиш специални появи за Оноре, веднъж — два пъти в годината. Дължа й го.

— Няма проблем. Друго?

— О, списъкът е дълъг. Искам теб, в това легло, веднага! — Тя захвърли жакета си на пода и започна да издърпва блузката от полата си. — Доколкото си спомням, в спецификацията беше записано — гол, върху кувертюрата на баба.

Той се отпусна до нея, внимателно наблюдавайки движенията й.

— И?

— Трябва да бъдеш баща на детето ми.

— Вече съм.

— Не само биологически, а и на практика. Това означава хранене в четири сутринта, разходки напред-назад, когато има колики, ей такива неща. Освен това ще трябва да му купиш бейзболни ръкавици, първата кола, която пожелае, а и да водиш с него онези мъжки разговори, в които се споменава за птичките, пчеличките и всичко останало.

— А за секс?

— Не. Ако имаме момиче, това ще бъде моя работа. А и това… — Вдигна ръка да разгледа пръстена с блестящите камъни. — Не е достатъчно. Искам още един, за да станат комплект.

— Имаш ли предпочитания? — усмихна се той.

— Не. Една златна халка ще бъде достатъчна.

— Ще отидем да я изберем заедно — прошепна той и плавно я положи да легне.

— Само ако обещаеш да я носиш — отвърна тя и пое въздух с пълни гърди. — И винаги да миришеш по този начин!

— Ще се постарая.

— Има и други неща, но за тях ще поговорим по-късно. С изключение на едно, последно…

Той се извърна така, че устните му се оказаха на милиметри от нейните.

— Какво още? — прошепна.

— Трябва да се ожениш за мен по най-бързия начин. В църква, със смокинг. А аз ще облека специалния тоалет на Вера Уанг.

— Дадено. — Той я целуна, бавно и страстно. Ръцете му се увиха около тялото й. — Добре дошла у дома, Сара.

Да, у дома съм, бавно проумя Рейвън. Завинаги у дома. По простата причина, че лежеше в прегръдките на Калън — истинския дом, от който щеше да се нуждае до края на дните си.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.